Patricia St. John

Jasná hvězda

Přeložila Věra Javornická

Oliva, křesťanské nakladatelství a knihkupectví

1998

© Patricia St. John 1953

Copyright © Scripture Union,

130 City Road, London EC1V 2NJ.

Translation © Věra Javornická, 1998

Cover © Eva Hanušová, 1998

Cover photo © Jan Hanuš, 1998

ISBN 80-85942-37-2

ČÁST PRVNÍ

1

V jarním poledni sbíhala malá dívenka ze stráně hory.

Vykasala si svoje bavlněné šaty, lehce jako ovečka poskakovala na hnědých bosých nožkách a přeskakovala divoké měsíčky, které jí zářily vstříc. Dole na louce již odkvetly švestkové stromy a seshora to vypadalo jako by se na březích řeky vytvořilo jezero pokryté bílou pěnou. Kůzlata dováděla mezi květinami a čápi si začali na domech stavět hnízda.

Rahma, která si zkrátila cestu napříč strání, doběhla na pěšinu a celou ji protancovala. Bylo jí sedm let, ale protože se sotva kdy dosyta najedla, byla slaboučká. Její nevlastní otec a jeho starší manželka ji neměli rádi a někdy ji bili. Šaty měla rozedrané a musela pracovat tak tvrdě jako žena v Anglii, která má zabezpečit svoji rodinu. Její těžkosti ji však nepřipravily o radost, když ji čas od času potkalo potěšení jako dnes: směla sama pást kozy místo svého bratra, který se měl s maminkou vydat na nějakou tajemnou výpravu. Pro Rahmu to znamenalo, že bude celé dvě hodiny volná a její jedinou společností budou čápi a kozy. Smí si hrát na sluníčku s kůzlaty a nikdo ji nebude hubovat, nikdo ji nebude nutit mlít obilí na mlýnském kameni nebo nosit těžké kbelíky s vodou.

Zpovzdálí sledovala svého bratra, jak se snaží pochytat několik neposlušných kůzlat mířících na políčko s nezralou pšenicí. Jaro je zřejmě nadchlo, a tak poskakovala všemi směry, jen ne tím jediným správným. Vesele pomekávala a vyskakovala vysoko do vzduchu. Hamidovi, který je měl na starosti, to zřejmě nevadilo, protože se cítil stejně jako ta kůzlata. Tři z nich doskákala až k okraji pole, když před ně vběhla Rahma.

Hladké tmavé vlasy jí vlály přes obličej a černé oči měla rozšířené radostí. Ona i bratr se smáli, křičeli a hnali kůzlata na otevřenou stráň, kde se pásly ostatní kozy. Pak se Hamid překvapeně podíval na svoji malou šťastnou sestru. Neviděl ji často tak veselou a rozdováděnou, protože dívky na venkově se musely chovat důstojně a poslouchat starší a moudřejší. Kromě toho bylo Rahmě již sedm let a v jejich kraji byla téměř pokládána za ženu.

„Co tu děláš?“ zeptal se.

„Mám pást kozy, protože tě maminka potřebuje.“

„K čemu?“

„Já nevím, chce, abys ní někam šel. Plakala a dívala se přitom na naši malou sestřičku. Možná, že je Kinza nemocná.“

Její zářivé oči posmutněly při vzpomínce na matčiny slzy. Maminku měla moc ráda, to jenom kvůli sluníčku a chvíli volna na vše pozapomněla. A pak, Rahma byla zvyklá, že maminka často plakávala, když kromě Rahmy nebyl nikdo nablízku.

„Dobře,“ řekl Hamid, „ale dávej na kozy dobrý pozor. Tady máš hůl!“ Otočil se a lezl vzhůru do sedla mezi dvě zelená úbočí hry. Spěchal, aby nenechal maminku dlouho čekat. Nerozhlížel se jako předtím Rahma, protože přemýšlel, co se asi děje.

Proč byla jeho maminka v posledních dnech tak ustaraná? Vypadalo to, jako by ji tížilo břemeno tajného strachu. Proč ukrývala malou dcerušku, kdykoli se blížil její manžel nebo jeho starší manželka? Pravda, ti dva neměli maličkou rádi, ale proč ji schovávat, když tu prostě byla? Zdálo se, že se matka bojí i jeho a Rahmy, když si s malou sestřičkou občas hráli. Odháněla je a pak k sobě maličkou přivinula a uklidila se s ní do kouta se strachem v očích. Bála se snad zlého démona nebo otravy? Hamid tomu nerozuměl, ale možná, že se to dnes od maminky dozví.

Přidal do kroku a povzdechl si. Ještě před několika měsíci nebyla matka tak ustrašená a jeho ani Rahmu nikdo pořád neotloukal a nesledoval každý jejich pohyb. Žili s maminkou a jejich vlastním otcem, který je upřímně miloval, v malém domku s doškovou střechou v údolí. Měli ještě tři snědé, rozčepýřené bratry, kteří byli mladší než Rahma. Ti pak ale začali kašlat a slábnout. Když napadl sníh a bylo málo topiva i jídla, zeslábli ještě víc a nakonec během několika týdnů po sobě zemřeli. Jejich malá těla byla pohřbena na východním svahu hory, aby na ně svítilo slunce, a jejich hroby byly záhy pokryty měsíčky a sedmikráskami.

Tu zimu také tatínek začal kašlat, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost, protože nakonec muž musí vydělávat na živobytí. Pokračoval v práci. Na jaře zoral políčka, zasel obilí, ale pak jednoho večera přišel domů a řekl, že už dál nemůže. Ležel na rákosovém loži až do podzimu a slábl. Zohra, jeho manželka, Hamid a Rahma sklízeli uzrálé obilí a paběrkovali na jiných polích, aby mohli otci přilepšit, ale bylo to zbytečné. Zemřel a zanechal tu svoji manželku, dosud mladou a krásnou, ale chudou ženu se dvěma malými dětmi.

Prodali dům, kozy a slepice a nastěhovali se k babičce, než se o několik měsíců později narodila malá sestřička, která do rodiny přinesla novou naději a stala se jejich sluníčkem. Dali jí jméno Kinza, což znamená „poklad“. Nikdy nebylo žádné miminko více milováno a hýčkáno. Bylo však zvláštní, že si Kinza nikdy nehrála ani netleskala rukama jako ostatní děti. Hodně spala a často ležela s pohledem upřeným do prázdna. Hamid se podivoval, proč se neraduje z krásných kytiček, které jí občas natrhal.

Když bylo Kinze několik měsíců, dostala jejich maminka nabídku k sňatku. Nakonec ji přijala, protože neměla žádnou práci, ani dost peněz na chleba pro svoje děti. A tak se nastěhovali do nového domova.

Nebyl to šťastný domov. Si Mohamed, jejich otčím, měl starší manželku, která neměla žádné děti, a on děti chtěl. Nevadilo mu, že je Hamidovi už devět let, protože mu mohl být užitečný a pást kozy. Neměl nic proti Rahmě, sedmileté děvče se přece hodí jako malá služka v domě. Nemohl se však smířit s Kinzou, protože takové mimino bylo podle jeho názoru k ničemu. Chtěl ji dát pryč.

„Mnoho bezdětných žen by bylo rádo, kdyby mohly mít malé děvčátko,“ říkal, „ale proč bych já měl vychovávat dítě cizího chlapa?“

Maminka Zohra se však vášnivě rozplakala a odmítla cokoli dělat, dokud muž nezmění svůj názor, a tak raději souhlasil, aby tu Kinza nějakou dobu zůstala. Již se o tom více nemluvilo, ale možná, že v posledních týdnech bylo ujednáno něco, co Hamid ani Rahma neslyšeli. To by mohl být důvod, proč maminka Kinzu skrývala a vypadala polekaně.

Hlas kdesi nad ním ho vybídl, aby přidal. Když vzhlédl, viděl stát svoji matku nad starou pokřivenou olivou, která vrhala stín na studnu. V rukou nesla dvě vědra, ale vodu nenabírala. Na zádech měla přivázanou Kinzu pruhem látky. Zdálo se, že z nějakého důvodu velice spěchá.

„Hamide‚ pojď sem honem,“ řekla netrpělivě, „jdeš příliš pomalu. Schovej ta vědra do křoví, přinesla jsem je jen proto, abych mohla odejít z domu. Teď pojď se mnou.“

„Kam, mami?“ zeptal se chlapec překvapeně.

„Počkej, až zajdeme za vršek,“ odpověděla matka a rychle kráčela vysokou zelenou trávou. „Lidé by nás mohli od studny zahlédnout a říct Fatimě, kam jsme šli. Pojď honem, hned ti to povím.“

Spěchali, dokud nezahnuli za úbočí hory, pryč z dohledu vesnice, do úplně jiného údolí. Maminka se posadila, rozvázala děťátko a položila si je do klína.

„Hamide, dobře se na podívej. Hraj si s ní a ukazuj jí kytičky.“

Užaslý Hamid se dlouze a vážně zadíval do podivně dospělé, trpělivé tváře své sestry. Ona se však na něho nedívala a nevracela mu úsměv. Zdálo se, že se dívá na něco vzdáleného a vůbec ho nevnímá. Najednou zděšeně zamával rukou před jejíma očima, ale ona se ani nepohnula, ani nemrkla.

„Vždyť je slepá,“ zašeptal. Rty měl suché a tvář mu zbledla. Matka přikývla a rychle se postavila. „Ano,“ řekla, „je slepá. Už to nějakou dobu vím, ale tajila jsem to před Fatimou i před manželem. Kdyby to věděli, sebrali by mi ji. Proč by se přece starali o slepé dítě cizího muže? Nikdy nebude moci pracovat a nikdy se nevdá…“ Hlas se jí zlomil a oslepená slzami zakolísala na nerovné cestě. Hamid ji zachytil za paži.

„Kam jdeme, maminko?“ naléhal znovu.

„Za dalším kopcem je hrob světce,“ odpověděla maminka a přidala do kroku. „Říká se, že to byl velice mocný svatý a že mnohé uzdravil, ale kvůli Fatimě jsem tam nikdy nemohla jít. Teď si myslí, že vážím vodu, musíme tedy přinést vědra plná. Chtěla jsem, abys šel se mnou, protože je to opuštěná stezka a já se tam bojím jít sama.“

Tiše šplhali dále, příliš udýchaní na to, aby mohli mluvit. Pak se jim květnatý trávník pod nohama změnil ve skálu. Bludný balvan zde vytvořil malou jeskyni, zastíněnou keřem. Keř byl ověnčen malými špinavými kousky papírů, které prosebníci připevnili na větve. Každý z těch malých svitků vypovídal o nějakém zármutku. Nemocní, lidé se zlomeným srdcem, bezdětní, nemilovaní, ti všichni kladli svá břemena ke kostem mrtvého muže a všichni odcházeli domů nevyhojení a nepotěšení.

Matka položila malou Kinzu k ústí jeskyně, klaněla se a vzývala jméno Boha, o kterém nic nevěděla, a jméno proroka Mohameda. Byla to její poslední naděje. Jak se modlila, oblak zastínil slunce a na děťátko padl studený stín. Zachvělo se, začalo plakat a tápavě hledalo maminčinu ruku. Žena dychtivě hleděla do tváře své dcerušky a pak ji se zklamaným povzdechem zvedla. Bůh neslyšel, protože Kinza byla stále slepá.

Hamid vstal z místa, kde seděl na bobku, a s maminkou téměř běželi z kopce. Bylo pozdě, slunce již téměř zapadlo. Přelétli nad nimi čápi, už jen jako stíny proti obloze. Hamid, plný vzpoury a hořkého zklamání, se mračil do zapadajícího slunce. K čemu to bylo? Malá sestřička nikdy neuvidí. Je zřejmé, že se Bůh neozývá a mrtvý svatý nepomůže. Možná je malá děvčátka nezajímají.

Ke studni došli mlčky. Hamid pro maminku načerpal vodu, předal jí vědra a odspěchal do údolí pro Rahmu a pro kozy. Potkal je v polovině kopce, protože se Rahma bála prodlužujících se stínů a vydala se domů. Vsunula mu svoji malou ruku do dlaně a kozy, které už také chtěly být doma, se jim pletly pod nohy.

„Kam jste šli?“ zeptala se Rahma.

„Ke hrobu svatého,“ odpověděl Hamid. „Rahmo, naše sestřička je slepá. Její oči nevidí nic než tmu, proto ji maminka tak ukrývala. Nechce, aby se to Fatima nebo Si Mohamed dozvěděli.“

Rahma se poděšeně zastavila. „Slepá?“ opakovala a pak rychle dodala: „Ten svatý jí nemohl pomoci?“

Hamid potřásl hlavou. „Myslím, že nemůže nic udělat,“ řekl dost odvážně. „Maminka tam už byla, když tatínek kašlal, a k ničemu to nebylo – tatínek zemřel.“

„Asi to byla Boží vůle,“ řekla Rahma a pokrčila rameny.

Přitiskli se k sobě, protože se rychle stmívalo, a šplhali vzhůru. Oči koz svítily ve tmě jako zelené lucerničky.

„Nemám ráda tmu,“ šeptala Rahma a lehce se zachvěla.

Hamid se však zahleděl na tmavomodré nebe, které se ukazovalo za jemnými lístečky oliv.

„Já mám rád hvězdy.“

2

O deset minut později došli do vesnice a míjeli tmavé chatrče. Otevřenými dveřmi bylo vidět, jak v hliněných nádobách vesele sálá dřevěné uhlí a rodiny se krčí kolem večerního jídla ve mdlém světle kahánků. Když se blížili k jejich chatrči, uslyšeli hněvivý hlas Fatimy plísnící jejich maminku

Fatima nenáviděla novou ženu a její tři děti a jak jen to šlo, ztěžovala jim život. Mnohaletou dřinou byla sehnutá a uvadlá a Zohra byla dosud mladá a krásná. Fatima mnoho let marně toužila po dítěti a Zohra jich měla celkem šest, a tak nebylo divu, že žárlila a byla nazlobená, když se přistěhovali. Své nenávisti dávala průchod tím, že celé dny sedávala na matraci se zkříženýma nohama jako královna a nutila Zohru i Rahmu pracovat jako otrokyně. Zohra mohla uniknout ke studni jenom díky tomu, že Fatima usnula, ale naneštěstí nespala dost dlouho. Když se probudila, rozzuřila se, že tu mladá žena není, a poslala sousedovo dítě na vrchol hory, aby ji špehovalo. Když se Zohra vrátila s vědry, Fatima už o její výpravě věděla všechno.

„Ty zlá a líná podvodnice,“ křičela Fatima. „Mě neošidíš. Dej sem dítě, ať se sama přesvědčím, proč jsi je ukrývala a schovávala a proč ses s ním odplížila ke hrobce. Dej mi je, říkám, trvám na tom!“

Hrubě vytrhla děťátko Zohře z náruče a nesla je ke světlu. Matka se zoufalou odevzdaností nechala klesnout prázdné ruce podél těla. Nakonec to Fatima stejně pozná. Už nemůže postižení dítěte déle skrývat a je lépe, když na to její soupeřka přijde sama.

Obě starší děti se skrčily do stínu u zdi. Jejich tmavé oči se rozšířily strachem. Chatrč naprosto ztichla, když Fatima uchopila nemluvně a zahleděla se do Kinzina obličejíčku. Hamid zadržoval dech, a tak si uvědomoval zvuky, kterých si dřív nikdy nepovšiml – pomalé rytmické přežvykování dobytka ve chlévě, šustot slámy, jak se kůzlata choulila ke svým matkám, slaboučké pokvokávání slepic na hřadě.

Ticho prolomil vítězný kdákavý smích starší ženy. Kinza, jejíž uši byly velmi citlivé na hlasité zvuky a zlostné hlasy, se ustrašeně rozplakala. Fatima ji téměř vhodila zpět do klína její maminky.

„Slepá,“ hlásila. „Slepá jak noc! A tys to věděla, tys to věděla celou tu dobu. Tys ji sem přinesla, do domu mého manžela, aby byla břemenem pro nás pro všechny. Nikdy nebude pracovat, nikdy se nevdá a tys to před námi ukrývala. Jsi ta největší podvodnice na zemi! Náš manžel se to dnes večer musí dozvědět. Teď se zvedni a připrav mu jídlo a ty, Rahmo, rozdmýchej oheň! Až se navečeří, poslechneme si, co tomu řekne.“

Vyděšené děvče vyskočilo a rozdmýchávalo oheň tak dlouho, dokud plameny žhavého uhlí nekreslily podivné stíny na stěnách. Zohra, celá rozechvělá, položila svoje děťátko do dřevěné houpací kolébky visící z trámu a začala drtit boby a našlehávat je v oleji. Manžel si šel popovídat se sousedem a každou chvílí se mohl vrátit. Právě bylo hotovo, když uslyšeli jeho rázný krok po pěšině a o chvíli později se ve dveřích objevil vysoký černooký muž s tmavou bradkou a tvrdými, krutými ústy. Nosil dlouhý oděv z doma utkané kozí vlny a hlavu měl omotanou bílým turbanem. Nepromluvil ani na ženy, ani na nevlastní děti, ale posadil se se zkříženýma nohama před dlouhý kulatý stůl a pokynul, aby mu podávali večeři. Nedal najevo, zda si všiml vítězného pohledu Fatimy nebo vyděšených tváří Zohry a jejích dětí.

Zohra postavila horké jídlo doprostřed stolu a rodina se bez řečí posadila kolem. Neměli lžíce, ale Zohra nalámala dva velké kusy chleba pro svého manžela a pro Fatimu a tři malé kousky pro sebe, Hamida a Rahmu.

„Ve jménu božím,“ zamumlali, když si chlebem nabírali jídlo, protože tato slova zaháněla zlé duchy, kteří mohli číhat kolem stolu. Přes den, když svítilo sluníčko, to Rahma někdy zapomněla říct, ale večer nezapomněla nikdy, protože mihotavé stíny a tmavé kouty ji lekaly. Když se zhasly lampy, zlí duchové se zdáli být tak skuteční a nablízku. A dnes večer bylo v jejich těsném domově určitě mnoho zlých duchů – temní duchové žárlivosti, hněvu, nenávisti a krutosti. Zdálo se dokonce, že to cítí i malá Kinza, protože mrzutě poplakávala. Si Mohamed se zamračil.

„Pochovej ji, ať tu nefňuká,“ zabručel na Zohru.

Matka poslechla a znovu se posadila s dítětem těsně u svých prsou. Fatima ještě chvíli počkala, než manžel dojedl, a pak vztáhla ruce.

„Dej mi to dítě,“ řekla zlověstně. Zohra jí podala Kinzu a propukla v pláč.

„Co se děje?“ ptal se Si Mohamed podrážděně. Jeho ženy se mohou hádat, jak je jim libo, protože ženy se hádávají, ale nesnese, aby to bylo v jeho přítomnosti. Oral celý den a je unavený.

„Co se děje?“ opáčila Fatima posměšně a podržela dítě pod lampou tak, aby světlo dopadlo přímo na jeho tvářičku. Holčička vůbec neodvrátila oči.

Teď se na Kinzu upřeně zadíval i Si Mohamed.

„Je slepá!“ křičela Fatima. „Slepá, slepá, slepá! Zohra to věděla a všechny nás podvedla.“

„Nepodvedla,“ vzlykala Zohra a kolébala se zoufale dopředu a dozadu.

„Podvedla!“ trvala na svém starší žena.

„Ticho, ženské!“ přikázal jim manžel přísně a hádka okamžitě ustala. V chatrči znovu zavládlo ticho. Rahmě bylo ze strachu zima a přikradla se blíž k hasnoucímu uhlí. Nevlastní otec se znovu pátravě zahleděl do malé tvářičky, na kterou dopadalo světlo, a zatřepal před ní rukama, aby se přesvědčil, že Fatima mluvila pravdu.

„Opravdu, je slepá,“ souhlasil.

Očekávaný výbuch hněvu však nenastal. Podal Kinzu zpátky její matce, přivřel oči a zapálil si dlouhou, tenkou dýmku. Nějakou dobu tiše pokuřoval, až se chatrč naplnila čpavým dýmem, a pak prohlásil: „Slepé děti mohou být velmi výnosné. Starej se o ni dobře. Může nám přinést mnoho peněz.“

„Ale jak?“ zeptala se Zohra polekaně a těsněji objala svoje děťátko.

„Žebrotou,“ odpověděl manžel. „Samozřejmě nepůjde žebrat s námi, protože já jsem vážený muž. Jsou tu však žebráci, kteří si ji rádi najmou na tržiště. Lidem bývá líto slepých dětí a rádi jim něco dají. Vím o jednom žebrákovi, který zaplatí, když mu ji půjčíme, jen co trochu povyroste.“

Zohra na to nic neřekla, neodvážila se, ale Hamid s Rahmou se na sebe přes stůl pobouřeně podívali. Znali žebráka, o kterém otec hovořil. Byl to stařec oblečený do špinavých starých hadrů, který strašně klel. Nechtěli, aby jejich drahá Kinza šla k tomu pobudovi. Určitě by s ní špatně zacházel a děsil by ji.

Otec si i s přivřenýma očima všiml, jak se na sebe dívají. Prudce zatleskal a nařídil: „Ať už jste v posteli, holoto!“

Děti rychle vstaly, zamumlaly „dobrou noc“ a zmizely v temných koutech místnosti. Podél zdi tam ležely matrace s přikrývkami, pod které se schoulily a brzo usnuly.

Hamid nevěděl, proč se tu noc probudil, protože obvykle spal až do rána. Dávno před svítáním se posadil a byl úplně vzhůru. Na Kinzinu kolébku svítil oknem měsíc. Holčička byla neklidná a ze spaní tiše naříkala.

Hamid vyklouzl z lůžka a stoupl si vedle ní. Najednou ho zaplavila něžnost a tolik ji chtěl ochránit. Byla tak malá, tak trpělivá a bezbranná. Ano, postará se, aby jí nikdo neublížil. Provede ji její temnotou a ochrání ji svou láskou. Jeho srdce na chvílí přetékalo odhodláním, ale pak si uvědomil, že je jenom chlapec a naprosto v otčímových rukou. Mohou mu Kinzu odebrat a pak bude jeho láska bezmocná,

Copak tu není žádná silnější láska, která by ji mohla ochránit, a jistější světlo, které by ji vedlo? Na to neznal odpověď.

3

Slepá Kinza seděla ve dveřích chatrče a zvedla svoji malou tvářičku ke slunci. Byl čtvrtek a to chodila „pracovat“. Bylo jí dva a půl roku a podle mínění svého otce už byla dost stará na to, aby si mohla vydělávat na živobytí jako všichni ostatní.

Seděla tiše a trpělivě, slabé nožky měla zkřížené pod sebou a ruce pokojně sepnuté na klíně. Bylo dost brzy a Hamid, který ji vodil do „práce“, vyvedl krávu na pastvu a nebude zpátky dřív než za půl hodiny. Zatím byla volná a mohla se radovat podle svého. To Kinza uměla dobře. Pokud svítilo sluníčko a bylo pěkné počasí, byla celkem vzato šťastné dítě. Sice neviděla světlo, ale bylo tu mnoho jiných dobrých věcí, které mohla vnímat: teplo, bezpečí maminčiny náruče, objetí bratrových silných paží a mokré čumáčky kůzlátek, vtisknuté do jejích rukou. Slunce se dotýkalo jejího těla a větřík tváře. Někdy směla sedět vedle své maminky, když třídila obilí, a pak si mohla nabrat plnou hrst plev a nechat je propadat mezi prsty. To byla jedna z Kinziných největších radostí.

A také tu bylo mnoho pěkných věcí, kterým mohla naslouchat. Teď věděla, že k ní přichází Hamid, protože poznala jeho chůzi podle typického zvuku bosých nohou v zaschlém blátě. Vztáhla ruce a radostně zapištěla. Hamid ji zvedl a přivazoval si ji na záda.

„Dnes je trh, sestřičko,“ oznamoval. „Už jsi snídala?“ Kinza přikývla. Asi před půl hodinou vypila černou sladkou kávu a snědla skrojek tmavého chleba. Byla to nejlepší snídaně, jakou znala, a ona se z ní velice radovala.

„Tak jdeme,“ řekl Hamid a vyrazili. Drželi se cesty pod olivami, protože už v devět hodin letní slunce dost sálalo. Olivové stromořadí však brzy skončilo a cesta na trh vedla mezi lány obilí, zralých ke žni. Každý klas byl ohnut k zemi, obtěžkán zlatem zrn, a vzduch byl prosycen vůní vlčích máků. Kinza, která mohla spát kdykoli a kdekoli, položila svoji hlavu na bratrovo rameno, zavřela oči a nechala se ukolébávat zvukem vánku šumícího nad obilím.

Toho rána šlo po cestě hodně lidí, protože byl čtvrtek, tedy den, kdy se trh konal tady v místě a obyvatelé vesnice nemuseli chodit nikam daleko. Každá větší ves měla den, kdy lidé přicházeli z blízka i ze vzdálených hor a nabízeli vše, co měli k prodeji. Proto se Hamidova vesnice jmenovala Čtvrtek. Během cesty musel Hamid několikrát uhnout z cesty některému z důstojných obchodníků, který jel kolem na koni, zatímco jeho manželka za ním těžce oddychovala, obtěžkána nákladem.

Když došli na tržiště, bylo tam už dost lidí. Na prostranství porostlém spálenou žlutou trávou seděli ve stínu eukalyptů obchodníci se zkříženýma nohama. Před sebou měli navršené zboží a kolem nich přecházeli kupující. Kinza to tu neměla ráda. Lekalo ji, když do sebe lidé naráželi, strkali se a hlučeli. Zvířený prach ji nutil kýchat, mouchy jí lezly po tváři a blechy ji štípaly do nohou. Nejvíce ze všeho však nenáviděla chvíli, kdy ji Hamid opouštěl a zanechal ji v péči starého žebráka.

Hamid se jí snažil ulehčit bolest z rozloučení, a tak si vymyslel plán. Když se mu během týdne podařilo vyžebrat, vypůjčit si nebo ukrást jednu gourdu, koupil ve čtvrtek ráno na trhu zelené lízátko s ořechy. Tato sladkost byla snad největším potěšením, jaké Kinza znala.

Hamid se na trhu dobře vyznal. Hbitě se prodíral davem lidí. Používal lokty, uskakoval a shýbal se, dokud nedospěl k místu, kde na kupě písku sedávala Kinza se starým žebrákem. Snažil se tam být vždycky dřív, než přišel stařec, protože jenom tak si mohla Kinza v klidu pochutnat na lízátku. Hamid si nejdřív několikrát tajně líznul sám a pak předal vlhké a teplé lízátko své sestře. Ta je uchopila pevně do pravé ruky a zpracovávala je kolem dokola svým růžovým jazýčkem. Tu lepkavou sladkou věc měla moc ráda. Levou rukou se při tom pevně držela cípu Hamidových šatů, aby jí ho hlučící dav neodnesl.

Netrvalo dlouho a starý žebrák se přišoural s pomalovaným bubnem v ruce. Byl hrozně špinavý a jeho kabát vypadal jako přikrývka sešitá z kusů látky, která hrozila, že se co nevidět rozpadne na kousky. Hamid mu zdvořile políbil ruku a převzal minci, kterou jeho otčím týdně dostával jako mzdu za Kinzu. Místo toho, aby Hamida jako obvykle okamžitě propustil, mu starý žebrák řekl: „Vyřiď svému otci, aby se tu stavil, až půjde nakupovat. Něco pro něho mám.“

Hamid přikývl, jemně se vymanil z Kinzina sevření a odešel. Když Kinza zjistila, že už tu Hamid není, trochu se rozplakala, dokud si toho starý žebrák nevšiml a neplácl ji.

Na začátku dne nebyla její práce těžká. Musela jen sedět, zdvihnout hlavu na světlo, aby všichni kolemjdoucí viděli, že je slepá, a napřáhnout ruku. Žebrák seděl vedle ní, bubnoval, aby na ni lidi upozornil, prozpěvoval a kymácel se. Několika lidem bylo líto slepého děvčátka a dali jí nějaký peníz, který hned podala svému pánovi. Tak tu seděli až do poledne, kdy slunce svítilo nad hlavou, prach byl zvířený a much přibývalo. Kolemjdoucí do nich vráželi a potulní psi je očichávali. Jednou či dvakrát Kinzu někdo přehlédl a přímo o ni zakopl.

V poledne dostala od svého pána kus žitného chleba a sklenici vody. Protože dopoledne dost vydělala, přidal jí pomačkanou švestku. To byla lahoda! Olízala si všech deset prstů, aby nepřišla ani o kapku.

Odpoledne to bylo horší než ráno. Kinze se tolik chtělo spát! Její tmavá hlava, ovázaná bavlněnou látkou, se kymácela a oči nechtěly zůstat otevřené. Toužila po maminčině náručí, a tak nepozorovaně uhnízdila svou unavenou hlavu na kusu hadru.

Bylo to však jen na chvilku. Jakmile si jí žebrák všiml, zlostně s ní zatřepal. Poděšeně si pěstičkami protřela oči, zvedla se, ale zas přepadla dopředu. Škubl s ní zpátky, plácl ji a opřel o sebe. S nataženou rukou, kterou si podpírala druhou, tu seděla a v polospánku žebrala. Bezpochyby snila o tom, o čem malé děti snívají, když tu najednou starý žebrák prudce vstal a ona spadla na stranu.

Posadil ji netrpělivým štulcem. „Ty jsi hrozné dítě,“ zavrčel. „Seď tady a žebrej, dokud nepřijdu.“

Vstal, protože na okraji davu zahlédl Kinzina otčíma, který ho hledal. Rolník nechtěl mluvit se žebrákem veřejně na trhu, a tak zašli za mohutný eukalyptus, aby si pohovořili.

„Chtěl jsi mi něco?“ zeptal se rolník.

„Ano. Odcházím z vesnice,“ řekl žebrák. „Venkovští lidé jsou lakomí a stávají se z nich bezvěrci. Dávají málo poctivým žebrákům, a tak s ženou půjdeme do města na pobřeží. Má tam být brzy veliká slavnost a říká se, že na ulicích města žebráci bohatnou. Chci ti navrhnout, abys mi prodal to slepé dítě. Nepatříš k čestnému stavu žebráků a nikdy ti k ničemu nebude. Mně by mohla přinést značný zisk, moje manželka se o ni postará a já ti za ni dobře zaplatím.“

Kinzin otčím váhal. Věděl, že tu domlouvá pořádné darebáctví, ale naléhavě potřeboval peníze. Kráva se mu zatoulala do sousedova obilí a dali ji do vězení pro krávy. Zpátky ji dostane jen za vysoké výkupné. Žně byly letos chudé a Kinza, která vydělávala málo, byla a vždycky bude jedněmi ústy ke stolu navíc.

To, co snad kdysi bývalo svědomím, se v něm slabě ozvalo, ale odmítl mu naslouchat. Kinza koneckonců nebyla jeho dítě, Hamidovi je jedenáct a brzy si bude sám vydělávat a Rahma se může za tři, čtyři roky provdat. Tohle může být jediná možnost, jak se Kinzy zbavit.

„Kolik mi za ni nabídneš?“ řekl konečně.

Žebrák zmínil malý obnos. Rolník se nad takovou drzostí rozkatil a udal cenu mnohem vyšší. Pak se rozzlobil zase žebrák nad takovou chamtivostí, ale trochu k původní nabídce přidal, zatímco rolník šel s cenou o málo dolů. Tak smlouvání pokračovalo. Mohli byste si myslet, že se chtějí vzájemně pobít, ale kolemjdoucí si jich sotva všimli. Takové smlouvání je v této zemi obvyklé. Nakonec se dohodli přesně uprostřed cen, které určili na počátku.

„Dobře,“ prohlásil žebrák nakonec. „Opustím vesnici za rozbřesku prvního dne v týdnu. Předáš-li mi dítě, dám ti za ně rovnou peníze. Musí to však být za přítomnosti svědků.“

Aniž by to dali najevo, byli oba spokojení. Starý žebrák se prodíral zpět k předmětu svého smlouvání a doufal že za jeho nepřítomnosti Kinza nasbírala nějaké mince. Ale jeho budoucí majetek se tentokrát neosvědčil. Kinza ležela ve stínu, stočená do klubíčka jako unavené kotě, a spala.

4

Hamid stál na kraji tržiště, hnědou hubenou tvář měl obrácenou vzhůru a oči upřené na špici mešity. Čekal, až se ukáže kněz a bude svolávat k odpoledním modlitbám. To svolávání znamenalo také hodinu, kdy byla Kinza konečně volná a Hamid ji mohl odvést na další týden do bezpečí.

Dav řídl a Hamid občas zahlédnul svoji sestřičku sedící jako hromádka neštěstí vedle svého pána. Byla u něho v nemilosti, protože odpoledne usnula. Když Hamid spatřil její unavený výraz, chtěl ji už rychle vysvobodit. Chvíli stál na jedné bosé noze, pak na druhé, přešlapoval v horkém písku z nohy na nohu, ale nikdy neodvrátil své velké tmavé oči od mešity, muslimského kostela vesnice.

Byla to budova se čtvercovou věží, která se s oslnivou bělostí tyčila proti sytě modrému nebi. Na vrcholu věže se třpytil zlatý půlměsíc. Konečně se Hamid dočkal. Ukázal se starý kněz s bradkou, majestátní ve svém úředním rouchu, a zpěvavou modlitbou ohlašoval napříč tržištěm:

„Alláh je jediný Bůh a Mohamed je jeho prorok!“ Zbožní muslimové se shlukli k chrámu a recitovali modlitby. Jiní si zuli obuv na místě, kde stáli, a hluboce se klaněli směrem k východu. Někteří se klaněli tváří až k zemi. Pro ně to byla doba k modlitbám, ale pro Hamida výzva, aby vysvobodil Kinzu. Jakmile zahlédl kněze, rozběhl se tržištěm, políbil ruku starému žebrákovi na pozdrav a popadl svoji malou sestřičku.

Přinesl jí tuhou prstencovitou koblihu. Dychtivě ji popadla a pořádně si kousla. Avšak z radosti, že zase cítí Hamidovy paže, brzy zapomněla na všechen hlad, žízeň a únavu dlouhého dne, uhnízdila svou unavenou hlavu na jeho rameni a spokojeně si broukala. Její ztuhlé svaly a unavená záda se uvolnila. Dožvýkala sousto koblihy, schovala si zbytek a rychle usnula, jak po tom již tři hodiny toužila. Hamid, trochu sehnutý pod vahou jejího těla, putoval dusným parnem domů podél řeky.

Bylo takové horko, že se na chvíli posadil pod fíkovník, aby si odpočinul, a pozoroval přitom lenivé krávy na mělčině řeky. Několik žen pralo prádlo nad místem, kde krávy stály. Drhly bílá roucha na kamenech. Hamid ospale přemýšlel o řece, kam asi teče, když opustí údolí a směřuje do podivného světa, kde nikdy nebyl. Jednoho dne se tam půjde podívat. Půjde v době, kdy kvetou oleandry, a on bude sledovat růžovou cestu jejich květů až k oceánu.

Když nastal večer, znovu se jako rodina shromáždili kolem ohniště, aby při svitu ohně a svíček povečeřeli. Kinza se probudila, osvěžena spánkem. Seděla mamince na klíně, zardělá a oči jí svítily. Otevírala pusu k jídlu jako hladový ptáček. Hamid ji s láskou pozoroval a připomněl si, jak k němu na zádech tiskla svoje malé, ale přesto těžké tělíčko. Umínil si, že ji vždycky, vždycičky bude chránit a postará se, aby byla šťastná.

Krávy v přístřešku bučely a starý pes s natrženým uchem vešel dovnitř a položil si hlavu do Rahmina klína. Můry a netopýři vlétali a vylétali z chatrče a k hliněnému hrnci se připlížila kočka, aby se přiživila. Dvakrát ji odehnali, ale byla vytrvalá, a tak ji nakonec nechali být. Dnes bylo koneckonců dost pro všechny.

Lehký vánek zafoukal dovnitř a přinesl vůni bylin, které pěstovali v bedničkách kolem chatrče. Hamid, znavený cestou, se uložil ke spánku. V jeho snech se starý žebrák zvětšoval a zvětšoval, až stál, veliký a hrozný, mezi ním a Kinzou. Najednou se probudil a všiml si, že měsíc už vyšel a dospělí si ještě povídají u vyhaslého ohniště.

Musel to být strach a naléhavost v matčině hlase, co ho probudilo, protože nemluvili příliš nahlas. Ve stříbrném světle viděl jejich tváře: otčímova byla přísná a nesmlouvavá, tvář Fatimy byla vítězně krutá a maminčina bledá a prosebná.

„To je jediná nabídka, jakou kdy za ni dostaneme,“ zabručel Si Mohamed nevrle. „Bude zaopatřena na celý život.“

„Život!“ volala maminka hořce. „To nebude žádný život! Vždyť umře, je tak malá a slabá…“

„Je lepší, když slepé dítě zemře,“ přisadila si Fatima. Matka se na ni hněvivě obrátila, ale otčím zvedl ruku, aby je obě uklidnil.

„Ticho, bláznivé ženské!“ nařizoval. „Už o tom nebudeme mluvit. Za tři dny, při rozbřesku, půjde dítě se mnou.“

Důstojně povstal a s ním i Fatima. Zohra se krčila u vyhaslého ohně a kolébala se dopředu a dozadu v měsíčním světle.

„Dcerunko! Dcerunko!“ opakovala zlomeným hlasem. Hamid ležel tiše a pozoroval ji. Neodvážil se cokoli říct nebo jít k mamince ze strachu, aby neprobudil otčíma. Jeho vřelé srdce však tlouklo velmi rychle a v jeho mysli rostlo odhodlání.

„To se nesmí stát,“ opakoval si v duchu. „Nedovolím, aby odešla. To se nesmí stát!“

Viděl, jak se maminka nakonec odplížila od horkého popela a plná starostí se uložila ke spánku. Všiml si, jak měsíční světlo putovalo dveřmi napříč místností a obkroužilo kolébku, kde ležela spící Kinza. Ještě viděl, jak bledne obloha, slyšel první ranní zakokrhání, i jak se obrací dobytek v chlévě. Celou tu dobu přemýšlel, přemýšlel a přemýšlel. Ale nikam to nevedlo a nakonec, než se rozednilo, tvrdě usnul. O dvě hodiny později ho otčím probudil šťoucháním nohou.

„Vstávej, ty líná kůže,“ vrčel Si Mohamed. „Je čas, abys vyhnal kozy na pastvu.“

Hamid sroloval matraci, v kbelíku si omyl tvář a ruce a snídal. Zatímco jedl chléb a pil kávu z misky, pohlédl na matku. Tvář měla bledou, pod očima tmavé kruhy, ale nevypadala nešťastně, jak očekával. V obličeji měla rozhodný výraz, jako by se k něčemu odhodlala. Zachytil matčin pevný pohled a opětoval ho stejně rozhodně a statečně. Trochu zvedla obočí a on jemně přikývl. Došlo mezi nimi k tajnému porozumění. V nejkratší možné době se společně poradí.

Nemuseli čekat příliš dlouho. Hamid vyhnal kozy na pastvu a nechal je, aby se pásly na svahu hory, kde byly dobře ukryté ostnatými keři trnek. Od snídaně si nechal kůrku chleba pro kamaráda, který mu stádo zatím pohlídá. Pak se odplížil zpátky a pozoroval z křoví jejich dům. Brzy uviděl maminku, jak míří do stodoly, kde byl mlýnský kámen, a za několik minut tam vklouzl za ní. Ve vchodu seděla Kinza, s tvářičkou jako obvykle zvednutou k východním horám, odkud mělo každou chvíli vyjít slunce. Matka byla uvnitř a točila těžkým mlýnským žentourem. Obilnice byla prosycená sladkou vůní drceného zrní. Hamid se skrčil vedle maminky a položil jí ruku na rameno.

„Maminko, já jsem to v noci slyšel,“ šeptal. „Je to ten starý žebrák, komu má patřit Kinza, viď?“

Matka se k němu obrátila a upřeně se na něho zahleděla, jako by ho hodnotila. Na svůj věk byl malý a slabý, ale zato houževnatý a šlachovitý a jeho láska ke Kinze byla velice silná.

„Ano, je to nápad mého manžela,“ odpověděla. „Ale já říkám, že se to nestane. Nechci, aby Kinza strádala na nelidských ulicích. Ne, Hamide, musíš ji zavést někam jinam. Budeš-li chtít, můžeš ji zachránit.“

„Já?“ ozval se Hamid překvapeně, ale pohledem maminku ujišťoval, že souhlasí. Byl to šlechetný pohled, plný vůle a odvahy, se stopou radosti.

5

„Dobře mě poslouchej,“ řekla matka. Otočila se od mlýnského kamene a položila mu ruce na kolena. V chladné, stinné obilnici zněl maminčin hlas zvlášť působivě. Její slova se mu hluboko vrývala do srdce. Hamid z ní nespustil ani na okamžik oči a nikdy v životě nezapomněl, co mu řekla.

„Před čtyřmi lety,“ začala maminka vyprávět, „když se konala velká pouť, mne tvůj tatínek vzal k posvátné hrobce za horami. Vás, děti, hlídala babička. Vzala jsem s sebou na záda jenom Absolona, byl tehdy malé miminko. Když jsme navštívili hrob, chtěl tvůj tatínek zajít na trh, který byl asi třicet kilometrů vzdálený, a něco tam nakoupit. Putovali jsme celý den, od rána do večera. Slunce pálilo a nákladní auta, která svážela poutníky na hlavní silnici, kolem nás rachotila a málem jsme se udusili zvířeným prachem. Když jsme došli do města, měla jsem odřené nohy a na patách puchýře. Absolon plakal a měl teplotu. Jeho oční víčka byla nateklá a zalepená a nemohl se podívat do světla.

Město bylo příjemné, s kašnami na ulicích. V jejich chladné vodě jsem Absolonovi umyla oči. Nocovali jsme na dvoře jedné hospody pod hvězdnatou oblohou. Když jsme se druhý den probudili, cítila jsem se odpočatá, ale Absolonovy oči byly stále zavřené a opuchlé z horka a prachu. Tatínek odešel na trh a já jsem tam seděla se svým chlapcem. Snažila jsem se mu stínit oči před sluncem a odháněla jsem od něho mouchy, bylo tam totiž na dvoře plno oslů a mouchami se to jen černalo. Pak přišla nějaká žena a daly jsme se spolu do řeči, až si povšimla Absolona.

‚Vaše dítě je nemocné, že?‘ zeptala se.

‚Ano,‘ odpověděla jsem a otočila jsem mu tvářičku, aby do ní viděla. Hbitě vstala. ‚Pojďte rychle se mnou,‘ řekla. ‚Je právě vhodný čas. Zavedu vás do domu anglické ošetřovatelky. Dá vám lék a chlapečka uzdraví. Uzdravila i mého, když si vetřel do očí trní z bodláků.‘

Zaváhala jsem a řekla: ‚Nemám peníze.‘

‚To nevadí,‘ odpověděla žena. ‚Je to svatá žena a léčí zadarmo z lásky ke svému Svatému. Je to dobrý světec a slitovává se nad chudými.‘

‚Angličané jsou bohatí,‘ namítala jsem, ‚žijí ve velkých domech, nepřijme mne.‘

‚Ale ona bydlí v jednom z našich domů,‘ odpověděla žena. ‚A většinou k ní chodí chudí lidé. Nikoho, kdo k ní přišel, neposlala pryč. Přijímá je ve jménu svého Svatého.‘

Následovala jsem ji se strachem, ale toužila jsem po léku, který by uzdravil oči mého děťátka. Vedla mě dolů úzkou ulicí k domu s otevřenými dveřmi. Vycházeli odtamtud lidé, chudí jako já, s dětmi přivázanými na zádech. Někteří z nich si nesli lahvičky s léky a nikdo z nich nevypadal ustrašeně.

Přišli jsme právě včas, protože v místnosti už skoro nikdo nebyl a později bychom tu ženu nemuseli zastihnout doma. Byla vysoká a měla světlé vlasy i oči. Nikoho takového jsem předtím neviděla. Mluvila ke všem laskavě a viděla jsem, jak bere do rukou děti, jako by je všechny milovala. Když jsem ji pozorovala, přestala jsem se bát. Když všichni odešli, podala jsem jí Absolona. Zavedla mne k matraci a posadily jsme se spolu. Držela mého synka v náručí a vyšetřila mu oči. Měla velmi jemné ruce. Ani nezaplakal.

Vyptávala se mne na mnohé věci o Absolonovi a pak mi dala léky proti horečce a mast na oči. Zatímco šla pro léky, dívala jsem se na obraz na zdi. Byla to podobizna muže s laskavou tváří, který držel na rukou malé dítě. Kolem něho bylo mnoho dalších dětí, které se držely jeho šatů a dívaly se na něho.

Zeptala jsem se, kdo je ten muž, a ona mi řekla, že se jmenuje Ježíš. Bůh ho poslal, aby nám ukázal cestu do nebe. Hodně mi o něm vyprávěla – jak uzdravoval nemocné, slepé a že miloval všechny bez rozdílu, bohaté i chudé, dospělé i děti. Nepamatuji si, co mi všechno říkala, ale poznala jsem, že muže na obraze miluje a chce se mu podobat. Proto mi dala léky zadarmo a byla tak laskavá na Absolona.“

Zohra na chvíli přestala mluvit a pak velmi pomalu pokračovala.

„Myslím, že kvůli tomu muži na obraze poskytne Kinze útulek, a ty ji tam musíš dopravit. Vydáte se na cestu dnes v noci. Bude svítit úplněk. Musíš jít celou noc a za dne se skrývat, protože Si Mohamed vás určitě bude hledat. Do zítřejšího večera se nedozví, že jste odešli. Ráno, než se otec probudí, pošlu Rahmu, aby vyhnala kozy na pastvu, a řeknu mu, že jsi už s nimi venku. Nikdy se nenamáhá, aby se podíval na Kinzu. Do kolébky dám polštář, kdyby tam náhodou pohlédla Fatima. Až se manžel večer vrátí domů, bude tma a nemůže nikoho poslat, aby vás hledal. Já neprozradím, kam jste šli, a příštího dne budete už skoro u cíle.“

Chlapcovy oči se rozšířily strachem i vzrušením, ale řekl jenom: „Jak najdu cestu?“

„Přemýšlela jsem o tom,“ odpověděla matka. „Máte jedinou možnost. Kdybys jel autobusem, lidé by vás poznali a pěšky po silnici je to daleko. Přímá cesta horami je příliš opuštěná a asi bys tam zabloudil. Je ještě třetí cesta a tou se musíš dát. Půjdeš podél řeky až k začátku údolí a pak vystoupáš na horu. Je hodně strmá, ale musíš se dostat až na vrchol. Pod sebou uvidíš další řeku v jiném údolí a budeš-li ji sledovat, dostaneš se na silnici, kde jezdí osobní auta a z lesů náklaďáky naložené kmeny stromů. Snad vás někdo sveze. Město je vzdálené ještě asi padesát kilometrů směrem do hor. Když vás nikdo nevezme, musíte jít pěšky a nechť vám je Bůh nápomocen.“

„A co až tam dojdeme?“ vydechl chlapec.

„Až tam dojdete,“ řekla matka, „musíš najít dům té anglické sestry. Nevyptávej se, ale dívej se. Bydlí na cestě za tržištěm naproti vchodu do hostince. Její dům je poslední v ulici, vchází se do něho z boku. Jdi za ní, vyprávěj jí o nás všechno a dej jí Kinzu. Ta žena si bude vědět rady.“

Hamid se pochybovačně zeptal: „Co když nebude Kinzu chtít?“

Matka zavrtěla hlavou. „Ona ji nepošle pryč,“ řekla s důvěrou. „Ten Svatý na jejím obraze prý nikdy nikoho neodmítl, a proto vím, že i ona Kinzu přijme a bude na ni hodná. Teď se ale vrať ke kozám a já musím domlít obilí, jinak by se Fatima zlobila. Mysli na to, co jsem ti řekla, a já vám upeču navíc pár chlebů na cestu.“

Hamid vstal a šel ke svým kozám jako ve snu. Zatímco hovořili s matkou, slunce se vyhouplo nad hory. Kinza stála na schodu, smála se a natahovala ruce. Kozy se klidně pásly, řeka jiskřila a pole připravená ke žni se leskla. Svět byl stejný jako včera, ale pro oči malého chlapce se změnil. Přátelské hory byly pojednou cizí a hrozivé, protože věděl, že je musí sám přejít. Už se ani nezajímal, kam teče řeka. Ale i když se bál, ani nepomyslel na to, že by nešel.

Slabě zapískal a několik kůzlátek, která se popásala nedaleko, k němu přišlo a strkalo mu čumáčky do klína. Uvědomil si, jak je má rád a že se mu nechce je opustit. Byla to kůzlátka, která učil chodit, nosil je, když byla unavená, a vyháněl je, když se pásla na osení. Polaskal je na uších a na hrbolcích budoucích růžků a říkal si, kdy je asi zase uvidí. Poprvé začal přemýšlet také o své budoucnosti, nejen o budoucnosti Kinzy. Zřejmě se dlouho nebude moci vrátit, protože se na něho otčím bude velice zlobit.

Toho večera zavedl kozy brzy domů a tiše seděl vedle své matky a Rahmy, které předly vlnu. Rahma rozčesávala vlnu dřevěnými kolíky se dvěma hroty a její maminka kroutila načechrané chomáče do niti, kterou navíjela na kolovrátek. Obě tvrdě pracovaly, protože Fatima tam seděla a hlídala je. Když se k nim Hamid připojil, nikdo nepromluvil ani slova.

Nicméně pociťoval tiché srozumění jejich společenství a bolelo ho přitom srdce. Až na těch pět dní, kdy se maminka vydala na onu pouť, ani jednu noc nebyl bez ní. A teď ji musí nadlouho opustit. Neodvážil se v přítomnosti starší ženy cokoli říct, ale to nevadilo, protože maminčina láska k němu z ní tiše vyzařovala, utěšovala ho a posi1ovala. Rahma, která o ničem nevěděla, si začala při načechrávání vlny tiše prozpěvovat.

Jak večer pokračoval, světlo sláblo. Zapadající slunce zahořelo na nebi ohnivými barvami a pak zbledlo. Stmívalo se a přicházela noc. Chlapec seděl a pozoroval vše jako už stokrát předtím, ale teď to bylo jiné. Když se rodina sesedla kolem večeře, poprvé neměl hlad, ale přinutil se a něco snědl, aby si toho otčím nevšiml. Beze slova pak vstal a uložil se co nejblíže dveří. Zápasil se strachem a všelijakými myšlenkami. Čekal, až se otčím uloží ke spánku a na obloze vyjde měsíc.

Pozoroval, jak si otec šel konečně lehnout, naslouchal jeho dechu, až začal hluboce a pravidelně oddechovat – ano, teď už pevně usnul a chrápe. Hamid ještě chvilku čekal, než se odkradl na okraj matrace a vyhlížel s očima upřenýma k hoře. Konečně se hřeben hory začal jasně rýsovat proti svítícímu kotouči. Chlapec prošel po špičkách dveřmi a vklouzl za sýpku.

Starý pes vztyčil uši a začal vrtět ocasem. Hamid zadržel dech. Jestli pes začne štěkat, celý plán se zhatí! Vrhl se vedle něho na zem, zabořil mu obličej do prašivého kožichu, drbal ho na uších, a tak ho mlčky úpěnlivě prosil, aby byl zticha. Pes otočil svoji velkou hlavu k chlapci a začal mu olizovat tvář, zmatený, ale poslušný.

Přikrčený, s rukou kolem krku psa, čekal Hamid na matku. Vůně rozdrceného obilí a zápach dobytka, které sem zavály, mu připomínaly domov, ale bílý pruh pěšiny, který se objevil v měsíčním světle, ho lákal k velkému dobrodružství. Vyskočil, když se zpoza sýpky, tiše jako duch, vynořila maminka s Kinzou v náručí.

V naprostém tichu mu uvázala Kinzu na záda. Dítě bylo zmatené, ale důvěřivě mu položilo hlavu na rameno a opět rychle usnulo. Na druhé rameno mu maminka přivázala dva bochníky chleba, vzala jeho ruce do svých a políbila je. Na oplátku si položil její prsty na ústa a na chvíli se k ní přitulil. Jemně ho od sebe odstrčila a dívala se za ním, dokud nevyšel ze vrat. Nepromluvili spolu ani slovo. Pak se s vědomím, že udělala, co musela, vrátila zpět do chatrče k prázdné kolébce a k manželovi, který se na ni určitě bude hněvat. A Hamid jako malý lodník zvedl kotvu ze dna přístavu a vyplul na neprobádané moře. Vydal se na cestu po stříbrné stezce.

6

Stezka nezůstala dlouho stříbrná. Ponořila se do tmavých stínů olivových stromů. Hamid se zachvěl a zakopl o kořen stromu. Když se napřímil, spěchal dál, až došel na otevřené prostranství, kde kolem rostla jen nízká, sluncem spálená tráva. Hamid odtud uviděl nízký průsmyk mezi kopci a vydal se tím směrem. Míjel roztroušené skupiny chatrčí a vrcholu kopce dosáhl téměř bez dechu. Zastavil se, aby naposledy pohlédl zpět na svůj domov.

Viděl docela jasně blátivý dvůr, obklopený trnitým živým plotem. To místo zahrnovalo vše, co dosud bylo jeho životem: doškovou chatrč, otevřené ohniště, kolébku, maminku a malou sestru, kolovrátek, síto na obilí, nádoby s vodou, mlýnský kámen, přítulnou kravku, stádo koz a starého psa s potrhanýma ušima. Žil tam šťastně, pokud bylo hezké počasí a otčím nebyl doma. Pak přešel vrchol průsmyku a domov se mu ztratil nadobro z očí. Místo něho se před ním v měsíčním světle rozprostřela cizí krajina se stříbrnou cestou vinoucí se vzhůru k vysokým horám.

Jak pomalu sestupoval do nížiny, přepadl ho najednou strach, protože míjel hřbitov na kraji vesnice. Na tomhle místě smrti určitě přebývají zlí duchové, pomyslel si. Rozběhl se, ale pak si vzpomněl, že jsou tam také tři malé hroby, kam před čtyřmi lety uložili bratříčky Absolona, Mohameda a Habeba. Přinejmenším ti tři dětští duchové nebyli zlí. Přemýšlel, kde teď asi jsou. Hamid nevěděl. Možná, že se ten Svatý, kterému říkají Ježíš a který brával děti do náruče, slitoval i nad ztracenými dětmi, které ukradla smrt. Tiše si opakoval jeho jméno a doufal, že ho snad ochrání proti všemu zlu, které by mu mohlo ublížit. Spěchal dál, až dosáhl břehu řeky.

V pozdějších vzpomínkách mu uvízlo jen málo z těch únavných hodin první noci. Když dorazil na kamenitou pěšinu podél řeky a vlekl se dlouhou nížinou, cítil, jak ho bolí nohy a dělají se mu puchýře. Občas ho vylekala sova, která zahoukala na olivovníku, ale už se mu klížily oči, takže šel jako ve snu. Kinza na jeho zádech spala a jak noc pokračovala, zdála se být hodinu od hodiny těžší. Jedinou věcí, kterou si jasně uvědomoval, bylo putování hvězd na obloze. Také si všiml, že cesta pod jeho nohama už není rovná. Začal zase stoupat vzhůru.

Ještě stále klopýtal do kopce, když si všiml, že za horou začíná svítat. Oči měl ztěžklé únavou, nohy ho bolely a bylo mu zima. Ohlédl se. Měl za sebou notný kus cesty, a protože otčím sotva zjistí jeho útěk před pozdním večerem, mohl ve dne bez nebezpečí přejít vrchol hory. V dalších dnech se budou muset od východu do západu slunce skrývat.

Kinza se vzápětí probudila. Hamid rozlomil chléb na dva kusy, podal jí půlku a tiše spolu žvýkali. Pak ji dovedl k malému prameni, který vytékal ze stráně, nabral vodu do dlaní a dal Kinze napít. Také ji umyl, jak nejlépe uměl, aby se líbila jejich dosud neznámé přítelkyni. Litoval, že si neřekl o kus rodinného hřebenu, aby Kinza vypadala trochu lépe než zanedbaná panenka. Prsty prohrábl její zcuchané kudrlinky. Kinze se to nelíbilo a plácla ho. Hamid, unavený a mrzutý, jí to oplatil a Kinza se dala do pláče a křičela, že chce maminku a svoji ranní mističku kávy. Nechápala, co se to s ní děje, a v každém případě se nerada myla. A tak tu spolu chvíli seděli u pramene, vzlykali a cítili se uboze.

Po chvíli Kinzu zlost přešla. Vztáhla k Hamidovi ruce, uhnízdila se na jeho klíně, strčila si palec do pusy a odpustila mu. Nešťastně si ji prohlížel. Byla těžká, záda ho od ní bolela, ale museli jít dál, než slunce začne pálit. Naložil si tedy Kinzu na hřbet a vyrazil. Cesta k hoře vypadala stále strmější. Přece jen to však bylo něco příjemného. Pěšina se vinula podél potoka, a tak se každých deset minut zastavil, aby si omyl nohy, a pak šel chvílí chladivými řeřichami, které rostly na břehu. Vlevo míjel chýše uhnízděné v roklinách a kousky svažité země, kde hnědlo zralé obilí. Nasbíral si hrst zrní. Žvýkal je a stoupal stále výš, teď už olivovými háji mezi skalami. Potok zůstal za nimi. Kinza, která se už úplně probudila, poskakovala vesele na Hamidových bolavých zádech a bušila do nich pěstičkami. Slunce stoupalo výš a výš a pražilo mu na hlavu.

Musí se zastavit. Jestli se na chvíli někam neuloží, určitě usne při chůzi. Rozhlédl se, ale celá krajina před jeho očima byla jako rozmazaná. Pak přece zahlédl za olivovým hájem něco zlatavého a poznal, že je to další kousek obilného pole.

Nikdy si nedokázal plně vzpomenout, jak tam došel. Určitě si neuvědomoval, jak nebezpečně blízko je vesnice. Zalezl do obilí a okamžitě usnul. Pole připravené ke žni je bezpečně ukrylo.

Ale Kinza, která se v noci bezvadně vyspala, neviděla důvod, proč by měla celý den sedět na tak nepohodlném místě. Doma se potulovala, kam se jí zachtělo, a pak, obilné klasy byly dost pichlavé. Měla také veliký hlad. Maminka ji dosud nikdy neopustila a určitě ji najde někde nablízku, jen co se dostane z toho nepříjemného místa, kde ji to píchá do nohou a nutí ji to ke kašli. Odhodlaně se napřímila a vyrazila vpřed za teplem slunce, kam ji to vždycky táhlo. Bez potíží se vynořila z obilí a tiše naslouchala. A pak – sláva! – její jemné uši zachytily slabé harašení mlýnského kamene nedaleko odsud. Mlýnský kámen, to přece znamená, že maminka je nablízku, a maminka znamená ochranu, jídlo, útěchu a konec všem těm podivným místům, kde to píchá a chrastí. Radostně zakřičela a klopýtala se vztaženýma rukama směrem, odkud vycházel zvuk.

Žena, která mlela ve dveřích chýše, uslyšela křik a vzhlédla. Pak se jen dívala s otevřenými ústy, jako kdyby uviděla ducha, protože se k ní kymácelo nejpodivnější malé stvoření, jaké kdy viděla. Bylo to malé dítě ve špinavých bavlněných šatičkách s tápavě vztaženýma rukama a obličejíčkem natočeným ke slunci. Její kudrny byly jako hustý černý keř ověnčený svatozáří ze slámy a celá byla pokrytá plevami. Vtom to zvláštní zjevení, od něhož žena neodtrhla oči, začalo kýchat.

Jakmile však ustal hluk mlýnského kamene, Kinza se zastavila. Zvuk jí už neudával směr a všechno kolem bylo tak cizí. Ale nakonec natáhla ručičky a zavolala jediné slovo: „Ima! – maminko!“

Žena, která seděla u mlýnského kamene, byla mladá. Minulou zimu se jim vedlo zle, manžel toho na poli mnoho nesklidil a onemocněla jim kráva. Měli hlad a byli velice chudí. Jediné děťátko jim zemřelo. Jednoho temného dne je pohřbili pod sněhem. A teď, když k ní klopýtalo toto dítě a vyslovilo slovo matka, po kterém tolik toužila po celých osamělých šest měsíců, přestala se divit a ptát. Vzala to malé, špinavé stvořeníčko do klína, pevně je objala a začala je konejšit a líbat.

Kinza se zprvu zdráhala a začala kňourat. Poznala, že to není ta pravá náruč a že ta žena není její maminka. Cítila však silné, bezpečné ruce, a když jí čechraly vlasy, zjistila, že jsou jemné. Její ztuhlé tělíčko se uvolnilo, ležela pokojně a řekla si o pití. Nová přítelkyně jí podala podmáslí a Kinza se posadila. Držela misku oběma rukama a vypila vše do poslední kapičky. Teď vypadala ještě podivněji, protože měla kolem pusy vousy od mléka. Pak se stočila do klubíčka na ženině klíně a usnula.

Hamid se probudil až navečer a divil se, kde to je. Ležel ve stínu jakési zlaté střechy. Šikmé paprsky slunce prosvěcovaly klasy obilí. Tělo ho bolelo, ale cítil se odpočatý a bylo mu lépe. Jak tam ležel, pomalu si všechno vybavoval. Pak vyskočil a plný starostí vykřikl: „Kinzo, kde jsi?“

Navzdory strachu o Kinzu si uvědomoval, že musí být opatrný, a tak se vyplížil na okraj cesty. Sledoval přitom Kinziny stopy, protože polámala obilí a podupala vlčí máky. Vešli do pole zezdola a její stopy směřovaly vzhůru. Ještě skrze klasy vyhlížel směrem, kudy musela jít. Co uviděl, ho velice překvapilo.

Ani ne padesát metrů od místa, kde se krčil, stála chýše a na jejím schodě, přesně jako doma, seděla Kinza. Jedla třešně a ani v nejmenším ho nepostrádala. Za ní ve dveřích seděla její nová maminka, smála se a snažila se něco udělat s Kinzinými kudrnami. V půlkruhu kolem nich seděli obyvatelé vesnice do posledního človíčka. Zírali na dítě, které doteď zřejmě žilo osaměle jako králík uprostřed obilí a náhodou zabloudilo sem.

Hamid ležel úplně potichu, jen pohled na třešně mu připomněl, že má velký hlad. Sáhl po chlebu a zamyšleně ho začal jíst. Styděl se sám za sebe. Usnul, a kvůli tomu ztratili celý den a co horšího, Kinza utekla do nepřátelského tábora. Ti lidé určitě uslyší, že se z vesnice Čtvrtek ztratilo dítě. Musí ji rychle zachránit, ale netroufal si tam jít. Mohli by ho uvěznit, protože podupal jejich obilí. Jeho jedinou nadějí je zůstat v úkrytu.

Slunce nakonec zapadlo a vesnici zaplavil měsíční svit. Když svět naprosto ztichl, v obilí to jemně zašustilo. Hamid po špičkách přešel prostranství a nehybně stanul ve dveřích. Manžel ženy ležel na matraci a hlasitě chrápal. Ona se uvelebila u jeho nohou. Na matraci už pro Kinzu nebylo místo, a tak ji uložili na rohož a přikryli kozí kůží.

Hamid se sehnul a vzal ji do náruče. Lehce vzdychla a málem se probudila. Naléhavě jí zašeptal do ucha její jméno, takže věděla, že je vše v pořádku, a vší silou se k němu přitulila. Ani podmáslí ani třešně ji nepřipravily o oddanost k Hamidovi. I když prožila hezký den, tušila, že se někde stala chyba. Teď byla v bezpečí unavených paží svého bratra. Od chvíle, kdy ji objal, spala ještě lépe než předtím. Vrátila se na správné místo.

O pár minut později spěchal udýchaný a ustrašený chlapec s bušícím srdcem do hor, jak nejrychleji uměl, a pevně k sobě tiskl svoji malou sestřičku. Ani jeden z vesničanů se neprobudil, ani jeden pes nezvedl hlavu a nezaštěkal. Tiše, jako by byl duch, se mu podařilo Kinzu zachránit a ona se chovala bezvadně,

Na okamžik se zastavil, aby se rozhlédl. Spatřil, že se nalevo od nich vine kamenitá pěšina, a vydal se po ní. Pohlédl na horu, která se nad ním tyčila jako věž, a za sebe na údolí s řekou vedoucí domů. Uvázal si Kinzu pořádně na záda a vyrazil odhodlaně k vrcholu hory.

7

Vrcholu dosáhl těsně před svítáním. Kulhal, třásl se a byl nesmírně unavený. Noci byly ve vysokých horských průsmycích i v létě chladné a Hamid na sobě neměl nic než hrubou bavlněnou košili. Kinza se k němu také těsněji přitulila, začala kašlat a teklo jí z nosu. Byl příliš unavený, než aby mohl jít dál. Přikrčil se u závětrné zdi staré španělské tvrze, kde vojenská hlídka držívala stráž nad údolím, a čekal, až se rozední.

Cesta se vinula pod pevností a pak podél strmého útesu, dokud nezačala směřovat dolů. Z obou stran se Hamidovi otevíral pohled do hlubokých údolí, obklopených horami – a za nimi viděl další a další hory, jedno pásmo skalnatých vrcholků, teď pozlacených sluncem, za druhým. Měl pocit, že stojí samojediný na vrcholku světa, na který ještě nevstoupila lidská noha.

V dálce uviděl místo, kam nesmí za žádnou cenu vkročit. Na vzdáleném konci hřebene se bělalo trhové město Úterý, španělské sídlo s vládními budovami a jistě i se spoustou vojáků, kteří dávají pozor, zda je vše v pořádku. Jestliže ho otec náhodou udal na policii, určitě telefonovali na tržiště Úterý, aby hlídali cesty. Bylo mu jasné, že musí cestu opustit a vydat se dolů z hor přímo mezi houštinami a olivovými háji, dokud se nedostane k řece v údolí, které bylo hodně hluboké. Tam se teprve bude moci vyspat pod oleandry, dokud nezapadne slunce a na cestě zase bude bezpečno.

Znovu si uvázal Kinzu na záda a vystoupil ze stínu na cestu, kde se málem srazil se dvěma jezdci na koních. Měli zřejmě namířeno na trh v Úterý a cestovali přes noc, aby se vyhnuli dennímu vedru.

Hamid stál jako přimrazený a přihlouple na ně zíral. Byl příliš unavený, než aby hned něco podnikl. Oba pocházeli z jejich vesnice a on je od vidění znal.

Muži ho nepoznali hned, jeli totiž proti slunci a byli oslnění. Potom však jeden z nich lehce seskočil z koně a hrábl po Hamidovi.

„To je kluk Si Mohameda!“ křičel. „To je ten, co se ztratil předevčírem z městečka Čtvrtek.“

Hamid uhnul a řítil se dolů ze stráně. Jeho nečekaný pohyb poplašil koně, který se vzepjal. Muž trhl uzdou, zlostně vykřikl a kůň vyrazil dopředu. Než se muži podařilo koně zkrotit, byl už Hamid daleko. Prodíral se houštinami, bez ohledu na to, jak mu Kinza na zádech poletuje sem a tam. Vůbec si neuvědomoval, jak ho zraňují trny a kořeny a že mu krvácejí nohy. Běžel dál a neodvážil se ohlédnout, jen čekal, kdy mu těžká ruka dopadne na rameno a vyrve mu Kinzu.

Obchodník držel svého koně za uzdu a díval se za chlapcem. Udělal, co mohl, ale nebude přece ve svých nových žlutých špičatých botách honit nějakého kluka houštinami! Nakonec to nebyla jeho věc a on chtěl dorazit na trh včas. Pokrčil rameny, vsedl na koně a pokračoval v jízdě. Ohlásí to v Úterý na policii. Je to přece jejich povinnost honit děti, které utekly z domova.

Chudák Hamid však ve svých představách slyšel, jak za ním dupou běžící nohy, a tak se dál řítil dolů. Kinza už byla na jeho zádech tak vytřesená, že vzlykala a škytala. Neodvážil se zastavit a zdálo se, že není, kam se schovat. Pak zakopl o kořen a střemhlav upadl. Byl potlučený a špinavý, ale okamžitě se zvedl a tu si všiml, že se před ním tyčí skála. Poloslepý k ní namířil, oběhl ji a zjistil, že na druhé straně je došková chatrč a vedle ní špinavý kozí chlívek.

Hamid si byl jistý, že se za skálou co nevidět objeví jeho nepřítel. Tady byla jeho poslední naděje na únik. Vskočil do tmavého úzkého chlívku, kde na slámě ležela koza s kůzletem. U zdi byla nakupená zásoba slámy a Hamid se do ní rychle zahrabal. Pak tam jako štvaný zajíc asi půl hodiny ležel, srdce mu tlouklo a celý se chvěl.

Srdce se mu konečně zklidnilo, a tak se lépe uvelebil v slámě a začal hodnotit situaci. Z domu naproti doškové stodole slyšel, jak někdo stlouká máslo a žvatlají a vřískají tam děti, ale jinak byl klid. Jeho nepřítel ho už zřejmě přestal pronásledovat.

On sám se cítil velice nemocný, byl celý rozpálený a hrozně ho bolela hlava. Ruce a nohy měl ztěžklé a ztuhlé a sláma ho píchala do krvácejících nohou. Od rána se ještě ani nenapili. Z běhu a strachu mu vyschlo v ústech. Kinze také nebylo dobře a chtěla pít. Seděla tu jako hromádka neštěstí, mňoukala jako hladové kotě a bratrovo domlouvání ji nemohlo utišit. Kdyby někdo přišel k chlívku, uslyšel by ji.

Zoufale se rozhlížel a pak začal uvažovat o chromé koze. Měla zřejmě zlomenou přední nohu, proto nebyla venku na pastvě. Jeho mysl se pojednou probrala. Uvědomil si, že tady je řešení jejich problému. Hamid rozuměl kozám a ta, která má kůzle, bude mít určitě dost mléka.

Vylezl ze slámy, přikradl se ke dveřím a sebral střep hliněného hrnce, který tam byl odhozený. Pak se spřátelil s kozou, drbal ji za uchem a dovolil jí, aby mu lízala ruce. Když koza uznala, že je kamarád, odplazil se za ni a spřátelil se s kůzletem. Jedním okem přitom stále sledoval dům. Pak se položil na zem vedle kozy, začal ji dojit do střepu a podal pak sladké, teplé a zpěněné mléko Kinze. Vystrčila hlavu ze slaměného hnízda, naráz vše vypila a dožadovala se další porce. Hamid to několikrát opakoval, protože se do střepu mnoho mléka nevešlo a oba byli žízniví a hladoví. Namáčeli do mléka kousky tvrdého chleba a Kinza byla velice spokojená. Koza je štědře krmila, jako by to byl párek kůzlat navíc. Zatímco popíjeli mléko, objevilo se maličké děvčátko a neslo koze hrst čerstvě požaté trávy. Hamid zadržel dech, strhl Kinzu do slámy, ale děvčátko nic nezpozorovalo, protože její oči hned nepřivykly tmě.

Nadšení z dojení, bolest nohou, dusné horko slámy a horečka udržovaly Hamida po celé ráno bdělým. Bál se také usnout, protože Kinza ráda putovala. Rozhlížel se, jestli by nenašel kus provazu, aby ji k sobě přivázal, ale nic vhodného neviděl a před soumrakem se bál vyjít ven. Pak ho však spánek přemohl, otupil mu vnímání a rozptýlil obavy. Pevně k sobě přitiskl Kinzu a pak už nic nevěděl.

Hamidův pevný stisk ve spánku povolil a Kinza považovala jeho klidné oddechování za znamení, že si může dělat, co ji těší, a vymanila se z jeho náruče. Nechápala, co se bratrovi líbí na tom pichlavém, dráždivém, horkém místě, které ji nutí kýchat. Tuto zálibu s ním naprosto nesdílela, rozhorleně brebentila a vylezla ze své díry v kupce slámy.

Její včerejší soukromá výprava ji zavedla přímo k nějaké mamince a i dnes měla štěstí. Udělala několik nejistých kroků a vrazila do kozy.

Bylo jí jasné, že je to koza, protože znala její domácký pach a drsnou srst. A jestli bylo nějaké stvoření, které Kinza nade vše milovala a které dobře znala, pak to byla koza. Nahmatala uši, podrbala je a pak ručkama objala kozin čenich. Našla, co chtěla – přátelského společníka a místo, kam si mohla lehnout a které nepíchalo. Zalezla si pod kozí bradu a schoulila se do klubíčka. Kůzle, které zřejmě žárlilo, se také uvelebilo pod matčinu bradu. Tak tu ležely spolu – novorozené kůzle a ztracené dítě – obejmuté předníma kozíma nohama a stejně spokojené se svým bydlením.

Hamid se v horečce zmítal a odhazoval slámu, až tu nakonec ležel s odkrytýma rukama i tváří. Den se chýlil ke konci a při západu slunce vešla do chlívku maminka oněch žvatlajících dětí s kbelíkem, aby podojila zchromlou kozu. Na chvíli si myslela, že tam leží ještě jedno kůzle, ale když pohlédla blíže, zjistila, že to je děvčátko stočené do klubíčka. „Ať je mi Bůh milostivý,“ vydechla. „Vždyť je to malé dítě!“ Zmateně se rozhlédla a zahlédla půlku Hamidovy hlavy, která vyčuhovala ze slámy.

„To snad není pravda,“ vykřikla. „Je tu ještě nějaký kluk!“

Rázně k němu vykročila a strčila do něho ošlapanou nohou. Byla to svalnatá žena, se širokými lícními kostmi a silnými sehnutými rameny. Její hlas byl hlasitý a pronikavý a žádal okamžité vysvětlení.

Hamid se probudil, trhnul sebou a snažil se posadit. Byl rozespalý, ale okamžitě mu bylo jasné, že je v úzkých a lapen jako krysa v pasti. Hlava ho stále strašně bolela a nakonec se přestal ovládat, zakryl si oči a rozplakal se.

„Nech toho,“ řekla žena a plácla ho po zádech. „Ty nejsi z naší vesnice. Kdo jste a odkud jste přišli?“

Hamid přestal vzlykat a pohlédl na ženu. Nedělalo mu potíže lhát, ale v tomto případě se mu zdálo, že bude lepší říci pravdu. Věděl, že ženy byly většinou ochotné se navzájem podporovat proti manželům, pokud nebyly manželkami téhož muže. Tato žena by se určitě postavila na stranu jeho matky. Řekl jí, jak to doopravdy bylo, a ona naslouchala, mračila se a přikyvovala.

Když skončil, souhlasně se na něj podívala. Byla to zajímavá historka a zdála se být pravdivá. Byla podruhé vdaná a její první manžel byl k ní a jejímu dítěti velmi krutý. Rozvedl se s ní, když jí bylo teprve patnáct let, takže obecně vzato byla ochotná se proti manželům postavit. Také poznala, co znamená dívat se na to, jak se s jejím dítětem špatně zachází. Soucítila se ženou, která byla ochotná tolik riskovat pro své slepé dítě.

Kromě toho všeho měla mateřské srdce a zdálo se jí, že tenhle okatý chlapec, který při vyprávění kašlal, je zřejmě nemocný. Nevěděla si rady s malým špinavým uzlíčkem, který se tulil k její koze, ale alespoň jí dá lepší místo na spaní. A tak podojila kozu, vzala do pravé ruky kbelík s mlékem, pod levou paži popadla Kinzu a dlouhými kroky si to namířila do domu. Hamid se belhal za nimi.

Dům byla kruhovitá chatrč uplácaná z bláta, uvnitř dost temná, u zdi s kupou slámy pro kozy na zimu. V hliněném hrnci na ohni to bublalo a kolem nedočkavě seděla tři malá děvčátka. Když vešli, z horské stráně právě přicházel ženin manžel se svým stádem. Všichni se sesedli k jídlu. Hamid, který dva dny neměl v ústech nic jiného než chléb, vodu a mléko, měl pocit, že nikdy neokusil nic tak dobrého. Měli dušenou čočku, ochucenou česnekem, olejem a červenou paprikou, s kusy měkkého teplého chleba, který se do jídla namáčel. Dokola si podávali misku s podmáslím a nakonec kolovala nádobka s pomačkanými meruňkami. Ty nepomačkané se chystal otec zavézt příštího dne při svítání na trh do Středy.

Hamid, který se pořádně najedl a napil, cítil, že se mu vracejí síly. Vědomí, že alespoň na jednu noc bude pod ochranou a v bezpečí, zmírňovalo jeho bolesti hlavy. Silná venkovanka si olizovala prsty a on se na ni díval jako na anděla z nebe.

Po jídle se jejich děvčátka uložila na kozí kůži na seně a vzápětí tam usnula spolu s kočkou a třemi koťaty. Otec šel ke stádu dojit a žena vyšla za ním, aby si s ním pohovořila. Hamid seděl u ohně s Kinzou, která se o něj opírala, a slyšel útržky jejich hovoru. Napadlo ho, že mluví o nich, a měl pravdu, protože se žena brzy vrátila a vše bylo zařízeno.

„Neboj se,“ řekla povzbudivě. „Můj manžel je ochoten vám pomoci. Zítra půjde na trh do Středy, aby tam prodával meruňky. Před svítáním nasedne na úpatí hory do nákladního auta. Vezme vás s sebou, bude vás vydávat za děti mé sestry, která bydlí na cestě do Pátku, kam se chcete dostat. Má chlapce, který je asi tak starý jako ty, a malé děvčátko. Náklaďák vás vysadí asi 25 kilometrů od místa, kam míříte. Možná, že se vám podaří někoho stopnout, a když ne, není to už tak daleko.“

Pohlédla na jeho radostnou tvář, kterou osvěcovalo mihotavé světlo ohně. Najednou jí ho bylo líto, protože byl tak mladý a bezmocný. Jako to už kdysi dávno někdo učinil, vzala umyvadlo s vodou a umyla mu jeho pohmožděné a poraněné nohy. Pak roztrhala hadr na pruhy, potřela mu rány olivovým olejem a ovázala mu je. Položila ho i s jeho sestřičkou na ovčí kůži a jiným rounem je přikryla. Hamid okamžitě usnul beze strachu, plný vděčnosti. Žena si sedla na práh dveří, sepnula ruce a hleděla ven do tmy.

8

O čtyřiadvacet hodin později si Hamid upřeně prohlížel zdi města, jež bylo cílem jejich dlouhé cesty. Cítil se ztracenější než kdykoli předtím.

Cesta sem vedla osamělými úseky, ale Hamid byl přece pastýřem, zvyklým na samotu v horách. Širé nebe a neosídlená krajina ho nestrašily, býval si sám svou společností. Ale tohle množství lidí, mezků a koz, kteří do sebe vráželi v městské bráně, a spousta otrhaných dětí, které tu byly doma, to vše ho lekalo. Prožíval osamělost cizince ve městě, do kterého nepatřil.

Měl za sebou velmi úspěšný den. Probudil se, když zakokrhal kohout, a necítil už únavu ani horečku. Žena je oba nakrmila, rozloučila se s nimi a za rozbřesku je poslala za svým manželem. Na úpatí hory je vzal na nákladní auto napěchované ostatními obchodníky se zbožím a kodrcali dolů do údolí. Hamid nikdy předtím nejel v náklaďáku, a tak byl nadšený tím, jak auto rachotilo, rychle se pohybovalo a drncalo. Vmáčkl se do rohu, držel Kinzu a snažil se tvářit jako synovec jejich dobrodince. Pozoroval řeku a krajinu obklopenou horami. Jízda po silnici s hřmotícími povozy ho nadchla, ale dvě hodiny cestování uběhly až příliš rychle. Auto odbočovalo na trh do Středy, a tak si museli vystoupit. Byli asi dvacet pět kilometrů od místa určení.

Hamid šel celý den, trpělivě se vláčel v horku, ale také často odpočíval. Na jednom místě tekla řeka souběžně s cestou, a tak Hamid dostal nápad. Posadil Kinzu za keř na sluníčko, vypral jí šatičky, jak nejlépe uměl, a dal je sušit na slunce. Když se totiž na Kinzu kriticky zadíval, došlo mu, že se na ni nikdo dvakrát nepodívá, nebude-li trochu čistší. Když ji znovu oblékl, uhladil jí pramínek vlasů na hlavě a umyl tváře, výsledek byl povzbuzující. Usoudil, že je připravena vstoupit i do zámku.

Dlouho, dlouho pak musel šplhat po stráni s obilnými poli na svazích podél údolí a pestrými květinami na mezích. Natrhal kytici vlčích máků, chrastavců a modře kvetoucích bergamotů, aby Kinza měla co dát své nové mamince. Plahočil se dál a upřeně hleděl na hory po své pravici. Nelíbily se mu. Hory u nich doma byly mírně svažité, porostlé trávou, ale tyhle trčely do výše, mohutné, holé, se zubatými vrcholky. Louky pod nimi ale byly zelenější, než viděl kdekoli předtím, a úroda na polích zlatavější. Podivoval se nad tím, ale pak na to zapomněl, protože za dalším zákrutem cesty už měl na dohled starou městskou zeď, za kterou se rozkládalo město se spoustou omšelých střech. Domy hroznovitě obklopovaly bílé mešity, ale šplhaly i do skalnatých srázů. Nejníže, kolem čtvercového náměstí, stály bílé budovy španělských kolonistů.

V chladivém stínu městské brány se Hamid zastavil a chvíli vše pozoroval. Nemyslel si, že bude nutné ptát se na cestu. Jakmile najde tržiště, vypátrá určitě i dům, protože mu maminka přesně popsala cestu. Bál se tu kohokoli oslovit. Myslel, že bude lépe počkat, až se setmí. Teprve večer se vydá do úzkých dlážděných ulic, které byly ve dne plné lidí. Jenže jak se stmívalo, všiml si, že trhovci rozsvěcejí světla a na všechny kolemjdoucí je i tak dobře vidět. V ulicích nebyla skutečná tma a neměl se v nich kam schovat. Čím dříve odevzdá Kinzu do bezpečných rukou, tím lépe.

Ostýchavě se vydal dlážděnou cestou a divil se, kolik krásného zboží se v obchodech prodává – hedvábně lesklé barevné bonbóny, hromady ovoce, kupy chleba. Vypadalo to jako v pohádce a on se okouzleně, se široce rozevřenýma očima díval na všechnu tu nádheru, na kouzelné město, kde se vše třpytilo a lesklo, kde asi nikdo nebyl nemocný, smutný, hladový ani prochladlý. Zapomněl na svoji samotu a dychtivě hleděl do tváří obchodníků a chodců. Nikdo se však na něho neusmál ani laskavě nepohlédl, nikdo ho v tomto zlatém městě neuvítal.

A tak se plížil ulicemi, až došel ke šplouchající fontáně, kde malá dívka nabírala vodu. Zdála se mu laskavá, a tak se jí stydlivě zeptal na cestu k hostinci nad trhem. Ukázala na několik dlážděných schodů, popsala mu směr a pak zmizela ve vratech svého domova. K hostinci to nebylo daleko. Z boční strany domu se otevíral klenutý průchod do dvora. Obtěžkaní mezci a osli vcházeli dovnitř a cestující tu postávali ve skupinách a pozorovali tržiště. Hamid si tolik toužil odpočinout na slámě, cítil by se mezi zvířaty jako doma, ale neměl, čím by za takové přístřeší zaplatil. Kromě toho se domníval, že bude nejlépe, když svůj úkol splní ještě dnes večer.

Zabočil do ulice přímo naproti hostinci. Byla krátká a slepá, končila zdí. Dům, do kterého je maminka poslala, měl být poslední v uličce, na levé straně. Nemělo by být těžké ho poznat. Na rohu se Hamid zastavil. Viděl až na konec cesty a to, co uviděl, ho překvapilo.

Před posledním domem svítila slabá pouliční lampa a pod ní uviděl skupinku malých, otrhaných chlapců, jako byl on sám, kteří tam zřejmě na něco čekali. Hamid zahlédl, že někdo zevnitř otevřel dveře domu a paprsek světla dopadl na venkovní dlažbu. Sotva klíč ve dveřích zarachotil, děti se zvedly, hnaly se k nim, klopýtaly jedno přes druhé a mizely ve zlatě svítícím vchodu.

Pak za sebou zaslechl kroky a tři další, bosí malí chlapci v černých hadrech spěchali kolem něho. Také vešli dovnitř. Jak tam Hamid stál a hleděl na široký pruh světla, zaslechl pronikavý, trochu falešný zpěv. Mnohým čtenářům by se asi nezdál příliš libozvučný, ale Hamid usoudil, že nikdy nic tak krásného neslyšel.

Přitahován hudbou se Hamid přikradl blíž, plížil se podél zdi, až došel ke vchodu a nahlédl dovnitř. Najednou zadržel dech radostí i nadšením, protože za průjezdem viděl do pokoje, kde byl na zdi obraz Muže, který miloval malé děti a v náručí držel kudrnaté děťátko, trochu podobné Kinze. Další děti na obraze k němu vztahovaly ruce. On se na ně laskavě usmíval, jako by si přál, aby žádné z nich neodešlo. Hamid si vzpomněl na tvrdé tváře obchodníků. Tento Muž se nikomu z nich nepodobal. Určitě by uvítal Kinzu, tak jako vítal ostatní zobrazené děti.

Kdo však byli všichni ti otrhaní chlapci? Jak to, že šli dovnitř? Co to zpívali? Neviděl je, protože se shromáždili na opačném konci místnosti, ale slyšel, že tam teď mluví nějaká žena. Skrčil se na vstupních schodech a naslouchal, aby mu neuteklo ani jediné slovo.

Mezitím začaly děti něco zpěvavě přednášet, Znělo to, jako by se čemusi učily zpaměti. Připomínalo mu to školu v mešitě, kde jim vštěpovali verše z koránu. Konečně porozuměl, co říkají. Byla to podivuhodná, hřejivá slova, jasnější než ta, kterým se dosud naučil v koránu:

„Ježíš řekl – já jsem Světlo světa, kdo mne následuje, nebude chodit ve tmě, ale bude mít světlo života.“

Co to může znamenat? Děti ten verš třikrát za sebou opakovaly. Hamid si ho šeptal s nimi a uložil si ho v mysli, aby o něm mohl později přemýšlet. Teď se ale musí rozhodnout, co udělá s Kinzou. Jestliže všechny ty děti patří ošetřovatelce, určitě už nebude chtít žádné další. Do domu také nevběhlo žádné děvčátko a možná, že i angličané dávají přednost chlapcům, jak je tomu zvykem u nich. Kinza by asi neměla velkou naději, kdyby teď zaklepal a předal ji jako dar. Musí vymyslet něco lepšího.

Pak se mu v mysli vynořil plán, o kterém si myslel, že se určitě musí podařit. Maminka přece říkala, že ten Svatý na obraze od sebe nikdy žádné dítě neodehnal. Nechá Kinzu v průjezdu jako překvapivý dárek, který bude mluvit sám za sebe. Jestli je ta žena stejná jako její Svatý, určitě nevyžene takové malé, bezmocné stvoření bez domova do nočních ulic. Hamid přeběhl oranžový paprsek světla vycházející z otevřených dveří a usadil se na hromadě smetí. Třásl Kinzou, dokud se pořádně neprobudila, a pak k ní velice vážně promlouval.

„Kinzo, moje sestřičko,“ řekl, „teď tě tu nechám sedět samotnou a musíš být naprosto zticha, jinak přijde paní a strašně ti naseká. Když nebudeš plakat, přijde také, ale dá ti něco sladkého.“

To byla řeč, které Kinza velmi dobře rozuměla. Věděla, že může být bita, když nebude zticha, a že jen zřídkakdy dostala, co chtěla, když plakala. Měla velký hlad, a tak se podrobila. Hamid ji hladil a snažil se ji upravit, jak to jen šlo. Do rukou jí vtiskl kytici a vyplížil se z hromady smetí. Strčil do dveří, aby se ještě trochu více otevřely, přenesl Kinzu přes schod a posadil ji do tmavého průjezdu.

Uvnitř bylo naprosté ticho, kromě jediného hlasu. Hamid cítil, jak se mu hrdlo pojednou sevřelo a oči se mu zalily slzami, protože Kinza už mu nikdy nebude patřit a on si uvědomil, jak velice ji miluje. Na znamení lásky vytáhl svůj poslední kousek chleba a vtiskl jí ho do ruky. Pak ji opustil a zanechal ji sedící u zdi se zkříženýma nohama, pořád ještě rozcuchanou a pomačkanou. V rukou držela zvadlou kytici vlčích máků a kousek tvrdé kůrky, a přece měla být příjemným překvapením pro nic netušící ošetřovatelku.

Závojem slz zahlédl Hamid ještě jednou tvář Muže na obraze a zdálo se mu, že teď hledí přímo na Kinzu. Měl pocit, že nechal svoji malou sestřičku sedět ve světle toho úsměvu, a to ho potěšilo. Dokonce se mu zdálo, že proud světla, který vycházel z místnosti, vyzařuje ze Svatého. Když se kradl podél zdi malou ulicí, připomínal si slova, která slyšel třikrát po sobě: „Ježíš řekl, já jsem světlo světa… místo tmy můžeš mít světlo života.“ Tak nějak to bylo, ale co to znamená?

Co je „světlo světa“? Vzpomněl si na lampu v jejich chatrči, která vrhala mihotavé stíny po stěně. Připomněl si cestu za měsíční noci, putující hvězdy, východ slunce za vrcholky hor. Světlo měsíce, hvězd, slunce, svíčky i oranžový paprsek světla vycházející z domu teď pro něho pohasly. Seděl sám v naprosto tmavé uličce a měsíc dosud za hradbou hor nevyšel. Ježíš však řekl, že místo tmy může mít světlo života. „Já jsem Světlo světa.“ Myslel na Kinzu a na trvalou tmu jejích slepých očí. Mohlo by snad toto Světlo, které on sám nikdy neviděl, dosáhnout až k ní? Co to vše znamená? Kdyby jen nebyla kolem taková temnota… kdyby jen neměl takový hlad… kdyby si tak mohl ponechat Kinzu… kdyby se tak mohl rozběhnout domů k mamince…

Na chvíli přestal přemítat a naklonil se dychtivě dopředu. Skupinka chlapců spěchala dolů ulicí a na rohu pod osvětleným oknem, které ukázalo obrysy jejich postav, se zastavili, aby zamávali zpět. Mluvili vzrušeně jeden přes druhého a Hamid jim příliš nerozuměl. Přece však k němu dolehly některé úryvky hovoru: „Kdo to asi je?“ „Taková malá holčička!“ „Kde je její maminka?“ Pak zmizeli z dohledu a ulice ztichla..

Přemožen touhou zjistit, co se stalo, prošel po špičkách ulicí a připlížil se zpět k hromadě smetí. Dveře, kterými prve Kinzu pronesl, byly však teď pevně zavřené a uvnitř bylo naprosté ticho. Co se stalo? V hořejším okně se svítilo, a tak Hamid přešel ulici, přitiskl se zády ke zdi protějšího domu a díval se vzhůru. Za chvílí zahlédl, jak kolem osvětleného okna prošla postava ženy s malým dítětem v náruči. Zdálo se, že se dítě nebojí, nevzpouzelo se, ani neplakalo. Klidně leželo s jednou ručkou nataženou k tváři, která se nad ním skláněla.

Splnil tedy svůj úkol a dodržel slib. S Kinzou bylo vše v pořádku. Nevěděl ovšem, kam teď jít. Vplížil se tedy zpátky na hromadu smetí, přikryl se hadry, jak nejlépe uměl, stočil se do klubíčka u zdi a pod hlavu si jako polštář dal svoji ruku.

9

Příštího dne brzy ráno se Hamid probudil celý ztuhlý a prochladlý, Vyčítal si, že se tak neuváženě, blízko toho domu uložil ke spánku. Bylo mu však útěchou, že spal blízko Kinzy, oddělený od ní jen na šířku cihly a omítky. Přemýšlel, jestli už je vzhůru a co asi dělá. Putoval ulicí na opuštěné tržiště a přemýšlel, co bude dělat, kam půjde a především kde vezme snídani. Nepochyboval, že Kinza dostala dobrou snídani, a skoro litoval, že jí dal svůj poslední skrojek chleba.

Město už nevypadalo jako zlaté. Obchody byly zavřené a nějací žebráci bez domova leželi na schodech chrámu a dosud spali. Teď, když vykonal vše, co měl, se Hamid cítil prázdný a unavený. Stál uprostřed tržiště a chtěl být doma. Jeho stýskání přerušil známý zvuk – klapot zobáku a zašumění těžkých křídel čápa, který nad ním přeletěl zrovna tak, jako když ve svých drahých domovských horách vodil stádo na pastvu. Rychle vzhlédl a uviděl, jak se na čapích křídlech odráží ranní slunce. Pták letěl do svého hnízda na šedivé věži staré pevnosti. Ten pohled Hamida trochu potěšil v jeho osamělosti, protože čápi byli součástí domova – jen s tím rozdílem, že u nich hnízdili na doškových střechách, zatímco tady hnízdí na zámku. Prohlížel si jeho omšelé mohutné zdi a všiml si, že stojí přímo naproti staré bráně, která vedla do jakési zahrady.

Brána byla doširoka otevřená a zdálo se, že ho z ní nikdo nevyžene. Přeběhl dlážděnou cestu, vystoupal po schodech a po špičkách prošel na nejkrásnější místo, jaké kdy v životě viděl. Byla to čtvercová zahrada obehnaná čtyřmi šedivými zdmi, na kterých visely rozkvetlé wistarie jako mohutné záclony. Uprostřed zahrady byla fontána, obklopená zelenými trávníky a květinovými záhony – voňavou směsicí barev. Byly tu spousty hledíků, macešek a fialek a za nimi kvetly keře růží a pomerančovníky. Nikdy předtím se Hamidovi o takové kráse ani nesnilo; stál tu se sepnutýma rukama a snažil se to vše vstřebat. Ale uprostřed jeho nadšení se objevil hlídač a vykázal ho ven. Město se teď začalo probouzet a muži otevírali svoje krámy. Pastýři prodávali mléko a jak tu Hamid stál, zavanula mu kolem nosu lahodná vůně těsta smaženého na oleji. Měl takový hlad, že se v něm doslova všechno obracelo naruby. Dychtivě se rozhlížel, odkud vůně přichází.

Stál zády k malému stánku, kde nějaký muž smažil koblihy v kamenné vaničce, ve vysoké vrstvě oleje. Zdálo se, že má hodně napilno. Jednak musel rychle vytahovat usmažené koblihy a navlékat je na stébla trávy pro zákazníky, jednak musel rozdmýchávat oheň. Zřejmě byl rozčilený, protože pořád bručel a něco si pro sebe mumlal.

Hamid se sunul blíž k lákavé vůni, až kam se odvážil, a přešlapoval z nohy na nohu. Pak dostal nápad. Odvážně šel dopředu, zoufalý hladem, a zeptal se muže, jestli nepotřebuje pomocníka. Muž si ho prohlédl od hlavy k patě. Chlapec, který mu dosud pomáhal, dnes ráno nepřišel a na Sillama toho bylo moc. Byl připravený přijmout pomoc od jakéhokoli chlapce, který se tu objeví, ale tohohle kluka neznal. Nebyl si jistý, jestli to není nějaký darebák nebo zloděj. Nakonec však otevřel dřevěnou závoru a pozval Hamida dovnitř.

„Vezmi měch,“ řekl „a rozdmýchávej oheň. Jestliže tě ale uvidím, že si bereš něco, co ti nepatří, pak si pamatuj, že policie je naproti.“

Hamid se posadil na bobek a začal foukat do ohně. Nebylo mu moc dobře. Vzduch kolem něho se horkem tetelil a poskakující plameny ho pálily do tváře. Nevěděl, že mnoho malých chlapců před ním nemohlo žár vydržet a že jeho mistr byl potěšen, jak statečně to Hamid snáší. Nahoře hučel oheň a olej ve vaničce syčel. Pak, jakoby z velké dálky, se ozval mistrův hlas: „Tak už dost!“ Chlapec vrávoravě vstal a tváře mu jen hořely.

„Teď se postav sem a navlékej koblihy na rákos,“ řekl mistr. Hamid se vděčně uklonil a zhluboka se nadechl. Pracoval poctivě dál, popálil si trochu prsty, ale nemyslel na nic jiného než na svíravý pocit hladu. Přesto si všiml, že se tržiště zaplnilo. Kolem se potulovala skupina zašpiněných a potrhaných chlapců a pozorovala ho. Uvědomil si, že zanedlouho jim bude muset o sobě něco říct.

Když pracoval asi dvě hodiny, mistr se ho najednou zeptal: „Už jsi snídal?“

„Ne,“ odpověděl Hamid, „a včera jsem nevečeřel.“ Mistr mu podal dvě horké, zlatavé koblihy. S velkým pocitem úlevy se Hamid zakousl do první z nich. Bylo to báječné. V té chvíli se však tmavé oči chlapců, rozsazených na dláždění, zaleskly nenávistí, Také měli hlad a tenhle cizinec zaujímá jejich vytoužené postavení.

Koblihy se kupují na snídani, a proto mistr obchod dopoledne zavřel. Řekl Hamidovi, že dobře pracoval a aby druhý den zase brzy ráno přišel. Dal mu malý peníz a Hamid, který se cítil jako král, přemýšlel, jak peníz utratí. Uviděl zelená lízátka a měl chuť jedno koupit Kinze, jenže ta už nepotřebuje žádné lízátko, protože v pohodlí nového domova na takové věci asi zapomněla. Srdce se mu pojednou sevřelo. Rozhodl se, že přestane myslet na Kinzu, a ohlížel se po pekařskému krámku.

Vtom se ho někdo zeptal: „Co jsi zač?“ Otočil se a uviděl kluka asi svého věku. Měl oholenou špinavou hlavu a jeho kdysi bílé šaty byly udělány z potištěného pytle od cukru. Byla to podivná postavička, ale tmavé oči měl jasné a bystré a dívaly se na Hamida docela přátelsky. Přesto se Hamid trochu ostýchal.

„Jsem z venkova,“ odpověděl.

„Proč jsi přišel do města?“

„Abych našel práci.“

„Kde jsou tvoji rodiče?“

„Jsou mrtví.“

„Kde bydlíš?“

„Na ulici.“

Místní hoch, který se jmenoval Ajaši, přikývl na souhlas. Řekl skoro vesele: „Já taky nemám matku a můj otec odešel do hor. Taky žiju na ulici a ostatní kluci jakbysmet. Teď nám všem kup za peníz, který jsi dostal od mistra, bochník chleba a rozděl se s námi. Možná, že tě pak vezmem do party a ukážem ti, kam se dá jít na večeři.“

Jeho důvěrný tón a to, jak vesele přiznal, že nemá domov, udělalo na Hamida dojem. Rád mu hodil těžce vydělanou minci k nohám, jen aby si udržel nové přátelství. „Vezmem tě do party,“ byla podivuhodná slova. Hamid rychle koupil chleba a zbytek utratil za hrst slaných černých oliv. Pak následoval svého příznivce pod eukalyptový strom uprostřed náměstí, kde se ve stínu shromáždila tlupa chlapců. Podal jim jídlo, aby se o ně podělili, a oni po něm dychtivě vztáhli ruce. Hamid se posadil se svou porcí trochu stranou, protože se ještě trochu styděl. Nikdo z nich nepoděkoval, ale přece jen to něco znamenalo. Od toho dne byl skutečně jedním z nich.

Byla to zvláštní parta, které ten den ve svém srdci přísahal věrnost. Tlupa, kterou spojovala špína, lhostejnost okolních lidí a chudoba. Jejich uniformou byly rozedrané hadry. Byly to děti, které nikdo nikdy nemiloval. Byly tvrdé a houževnaté, protože už hodně zkusily. Byly mazané a rychlé, když si sháněly živobytí. Krádeže, lhaní a klení pro ně byly běžné zvyky. Uměly se však také radovat.

Hamid je tiše pozoroval a naplnila ho pýcha, že sedí mezi nimi. Nikdy předtím takové chlapce nepotkal a považoval je za úžasné. Byli tak houževnatí, bezstarostní, tak mužní a nezávislí. Chtěl se jim podobat a bezděky si k nim přisedl blíže.

Jídlo si sháněli různým způsobem. Někteří pracovali několik dní v týdnu u tkalcovského stavu, druzí pomáhali v krámcích smažit koblihy, jak to dělal dnes on. Mezitím všichni žebrali a potulovali se kolem hotelů, aby příležitostně pomohli turistům se zavazadly, nebo jim ohlídali auto. Někteří spali doma u svých rodin v chatrči, které říkali domov, jiní spali na schodech mešit. Jejich život byl nejistý a vzrušující a zdálo se, že je tu jediná událost, na kterou bylo spolehnutí, a to byla večeře v domě anglické ošetřovatelky.

Teď všichni debatovali o tom, co se stalo včera večer. Objevilo se tam prý malé cizí děvčátko, které nikdo předtím neviděl. Neví se, jak se tam dostala. Vztahovala ruce k anglické ošetřovatelce a říkala jí maminko. Nic jiného neřekla. Anglická sestra ji zvedla a vzala dovnitř. Dnes se prý pokusí najít její rodiče.

„A co když je nenajde?“ zeptal se jeden malý dareba. „Vystrčí ji na ulici?“

Ajaši se okamžitě ozval: „Ne, to určitě neudělá,“ prohlásil naprosto přesvědčivě.

„Jak to můžeš vědět? Proč ne? Vždyť to není její dítě!“ namítali kluci jeden přes druhého.

„Protože má čisté srdce,“ odpověděl Ajaši prostě.

10

Zbytek dne ubíhal radostně. Ajaši, potěšený Hamidovým obdivem, mu ukazoval město. Zavedl ho také na úbočí u hořejší brány, aby se podíval, jak rozsedlinou vytéká ze srdce hory pramen vody. I když ostatní prameny vyschnou, tato hluboko ukrytá voda stále vyvěrá jako ledová bystřina, protéká městem a zavlažuje okolní krajinu. Hamid náhle pochopil, proč se mu pole zdála tak zelená a úroda zlatá, když poprvé přicházel k městu.

V poledne se chlapci seskupili u dveří hotelu. Po chvíli jim číšník hodil zbytky housek a masa, které hosté nechali na talířích. Hoši se na to vrhli jako hladoví psi. Pak zalehli u kmene eukalyptu a v jeho stínu usnuli.

Nastal večer, slunce už zapadalo za věž pevnosti. Proti růžové obloze byl vidět obrys čapí matky, která tam postávala na jedné noze. Hamid se držel Ajašiho. Spolu s několika hochy se posadili na schody a pozorovali, jak se lidé shromaždují na náměstí. Zítra měl být trh a lidé, kteří přišli ze vzdálených míst, si rozprostřou pláště u zdí a budou přespávat u svého zboží. Když se setmělo, obchodníci znovu rozsvítili lampy a na schodech se usadilo několik dalších chlapců, kteří se vraceli ze svých různých zaměstnání

„Pojďte,“ vybídl je Ajaši, který byl zřejmě jejich vůdcem, „za chvíli nám otevře dveře.“

Pokynul Hamidovi, aby ho následoval, ale ten váhal. Nevěděl, co má dělat. Měl hlad a toužil zjistit, jestli je s jeho maličkou sestrou vše v pořádku, ale ozývala se v něm opatrnost. Co když bude nucen mluvit a bude tam Kinza? Určitě by poznala jeho hlas, rozběhla by se k němu a to by vzbudilo podezření.

„Tak pojď!“ volal Ajaši netrpělivě a ohlížel se po něm. Hamid potřásl hlavou. „Nepůjdu,“ řekl a posadil se znovu na schody. S hlavou v dlaních smutně zíral na tržiště. Celý den byl docela šťastný v Ajašiho přítomnosti, ale teď na něho ve své touze po Kinze a po mamince přestal myslet. Pak přece vstal, protože ho něco napadlo. Nepůjde dovnitř, ale proplíží se dveřmi, jako to udělal včera, a škvírou nahlédne do místnosti, zda neuvidí Kinzu, nebo ji nezahlédne v hořejším oranžovém okně. Jako malý provinilý zloděj vyrazil do tiché zadní uličky a plížil se podél zdi k otevřeným dveřím, ze kterých vycházelo světlo.

Opatrně tam nahlížel, ale Kinzu neviděl ani nezaslechl její hlas, slyšel jen mumlající hlasy chlapců, které se pak proměnily v pronikavý, nakřáplý zpěv. Kinza tu zjevně nebyla a on stál na velmi nebezpečném místě. Vyplížil se ven na hromadu smetí a tiše se rozplakal, protože všichni jeho přátelé i jeho malá sestřička vstoupili otevřenými dveřmi, které vedly do bezpečí, ke světlu a jídlu, ale on zůstal venku.

A pak se něco přihodilo. Dveře se otevřely o trochu víc a ošetřovatelka vyšla na ulici, aby se rozhlédla, jestli ještě někdo nepřichází, než zahájí vyučování. Objevila se tiše a Hamid ji nejdřív neviděl. Ona však poblíž zaslechla tiché naříkání a rozhlédla se.

Uviděla malého opuštěného vyhnance na hromádce smetí s pěstmi na očích a šla k němu. Zaslechl kroky a ustrašeně vzhlédl. Stála však mezi ním a svobodou, takže nemohl utéci. Utřel si slzy, skrčil se a prohlížel si ji. Nikdy nikoho takového neviděl.

„Proč nejdeš dovnitř?“ zeptala se.

Povzbuzen jejím pozváním vstal a šel k ní. Tiše čekala, bála se, aby ho nepoplašila. Když už byl u ní blízko, vztáhla k němu ruku. Chytil se jí a důvěřivě překročil práh.

Vstoupili do osvětlené místnosti spolu, ale Hamid se zastavil ve dveřích a důkladně se rozhlédl. Byla to dlouhá vybílená místnost, vybavená nábytkem v maurském stylu, s rákosovými rohožemi na zemi a matracemi podél zdi. Na jednom konci byl stůl a několik polic s řadami lahviček, na druhém konci seděli v půlkruhu chlapci se zkříženýma nohama. Na stěně proti dveřím byl obraz Svatého, který se usmíval dolů na opuštěné děti z ulic tak, jak se před tím usmíval na Kinzu.

„Pojď, posaď se mezi ostatní. Něco ti ukážu.“

Ajaši se na něj přátelsky zašklebil a Hamid si klestil cestu do půlkruhu k němu. Přál si, aby znovu zpívali, protože chtěl vědět, o čem to bylo, ale zřejmě už dozpívali a všichni čekali na sestru, která jim chtěla něco ukázat. Hamid pohlédl na jejich dychtivé tváře. Tady se před nimi ostýchal méně než tam venku. Vypadali tu nějak mladší, už ne jako muži protřelí světem.

Ošetřovatelka se před ně posadila na matraci a ukázala jim zvláštní malou knihu. Nepodobala se koránu, jediné knize, kterou Hamid kdy viděl otevřenou. V této knize nebylo nic napsáno a to bylo dobře, protože nikdo z nich neuměl číst. Byly v ní pouze čtyři prázdné různobarevné papíry.

První strana se zlatě leskla a byla velmi krásná. Ta žena ji před nimi držela a mluvila o zlatém městě, které je ozářeno světlem Boží lásky. Hamid se rozpomenul na první noc ve městě, kdy se rozžaly lampy. Ale v tomto městě byl hlad, nemoci, opuštěnost a nelaskavost, zatímco ve Městě Božím, jak sestra říkala, nebylo nic z toho – jenom čistá radost, jas a dobrota.

„Tam bych chtěl jít,“ pomyslel si Hamid. „To by bylo lepší než v naší vesnici – žádný strach, hádky a slepota.“

Zatímco přemýšlel o zlatém městě, sestra otočila stránku a ta byla černá. Říkala jim, že to je tma a smutek srdcí, která nejednala dobře. Hamid se nikdy nebál dělat něco zakázaného, ve skutečnosti ani nemyslel na to, že by to mohlo být špatné. Samozřejmě, že kradl, když k tomu měl příležitost, a lhal, když ho to mohlo ochránit od výprasku. Proč by neměl? Teď ale slyšel, že nic temného nesmí vstoupit do Zlatého města Světla, jeho brány prý budou každému hříchu zavřeny.

Hamid se zamyšleně rozhlédl po půlkruhu – jak černí byli všichni! Jejich hadry, ruce, tváře a nohy byly černé od prachu, oleje a bláta. I jejich srdce, jak řekla sestra, jsou černá od lží, špatných slov, pranic a krádeží. To je ale škoda, pomyslel si Hamid a představoval si, jak hostitel odhání od bran malé, špinavé chlapce a ti se kradou zpět do stínu.

To však nebyl konec. Sestra otočila stránku a teď tu byla červená. Vyprávěla jim velmi zvláštní příběh. Boží syn, který se jmenoval Ježíš, chtěl, aby se i takoví chlapci dostali do jeho Zlatého města. Proto přišel na svět, aby s nimi žil, a nakonec za ně zemřel, aby za ně odpykal trest za viny, které on sám nikdy nespáchal. I děti hřešily a Ježíš byl za ně potrestán. Červená stránka znamená, že zemřel krutou smrtí. Byla to jeho krev, která tekla z jeho těla, a to nebylo spravedlivé, protože on nic špatného neudělal. Lidé, i děti, si zasluhují trest.

Nejdůležitější na tom příběhu však bylo, že Ježíš byl potrestán, aby i dětem, které hřeší, třeba kradou, mohlo být odpuštěno. Jestliže se odvrátí od svých hříchů a poprosí Ježíše o odpuštění, jejich černá srdce mohou vypadat tak, jak to ukáže další stránka. A ta byla sněhobílá. Mohou být také tak čistí a vejít do Zlatého města. Budou tak dokonale očištěni, že ani záře Zlatého města na nich neodkryje žádnou poskvrnu. Hamid zapomněl na sebe i své přátele a myslel na květy pomerančů, prosvícené sluncem, a na křídla čápa, když je ozářilo ranní světlo.

Pak jeho myšlenky odvála vůně jídla. Sestra přestala mluvit a přinášela dvě mísy rýže, ze které se kouřilo, a každému podala krajíc chleba. Děti se rozdělily do dvou skupin a neuvěřitelně rychle snědly, co jim bylo předloženo. Nakonec vytřely mísy svými malými špinavými prsty. Nikdo skoro nemluvil, dokud v nich nezmizel poslední drobeček chleba, protože se každý snažil sníst co nejvíc. Když všechno dojedly, posadily se na paty a zeptaly se sestry na malou holčičku, kterou minulý večer našly v průjezdu.

„Je stále u mne,“ řekla sestra a usmála se, jako by si vzpomněla na něco legračního. „Teď je v posteli a spí.“ Hamid se na ni pátravě zadíval. Nezdálo se, že by ji obtěžovalo, že Kinza je stále u ní.

„Dnes jsem ji vzala s sebou do města,“ pokračovala sestra. „Nikdo ji však předtím neviděl, ani nezná její rodiče. Je to slepé děvčátko, a tak si myslím, že ji nikdo nechce.“

„A co s ní budete dělat?“ zeptali se všichni hoši najednou.

„Zatím si ji nechám, nic jiného se nedá dělat,“ řekla. Tentokrát se usmála a Hamid se skoro rozesmál radostí a úlevou. Měl nezkrotnou touhu uvidět svoji sestřičku, jak spí v posteli, a přestal se bát. Počkal, až se chlapci uklonili, potřásli si rukama se svou hostitelkou a zmizeli ve tmě. Otočila se a našla ho, jak v průjezdu otálí s odchodem. Srdce mu silně tlouklo, ale promluvil pevně a statečně.

„Pocházím z vesnice,“ řekl. „U nás jsou asi dvě nebo tři slepé holčičky a jejich rodiče přijdou na trh. Dovolte, ať se na ni podívám, možná vám řeknu, kdo je její matka.“

Sestra na něj překvapeně pohlédla. Toho chlapce určitě nikdy neviděla a možná, že mluví pravdu. Pozorovala ho od chvíle, kdy vstoupil do jejího domu. Všimla si jeho hubené, unavené tváře, poraněných nohou i toho, jak se hltavě vrhl na jídlo. Předpokládala, že měl za sebou dlouhou cestu, a byla ráda, že ho může ochránit. Zavedla ho tedy do hořejšího pokoje, kde Kinza ležela na matraci a tvrdě spala.

Vypadala jinak, protože byla vykoupaná, dokonce i barvu měla jinou. Vlasy měla umyté a ostříhané. Namísto strašidelného křoví pokrývaly její čelo měkké tmavé kudrny. Její staré šaty byly vyměněny za bílou, úplně čistou noční košili. Je tak čistá, pomyslel si Hamid, že by mohla stát ve světle Zlatého města, čistá jako bílá kytička. Okouzleně na ni chvíli hleděl a pak se otočil, aby si to tam prohlédl. Pokoj byl vybavený prostě, v domorodém stylu. Na matracích však byly hezké pokrývky, v policích knihy a na zdích obrázky. Byla to jasně osvětlená místnost a Hamid měl pocit, že Kinza už prošla zlatými branami do nové země světla. Toužil tam s ní zůstat, ale věděl, že to nejde.

„Neznám ji,“ řekl vážně a chystal se k odchodu. „Není to žádné dítě z naší vesnice.“

Tiše následoval sestru po schodech dolů. Došla ke dveřím a propustila ho. Vyšel na ulici a jak tam stál na rozhraní světla a tmy, podíval se jí do tváře a uchopil její ruku, která byla tak laskavá na Kinzu.

„Jste dobrý člověk,“ řekl prostě. „Vaše jídlo je dobré, vaše učení je dobré, vaše srdce je dobré. Nechť se Bůh slituje nad vašimi předky!“

Pak odcházel ulicí a tma ho pohltila.

11

Hamid stále pracoval ve stánku, kde se smažily koblihy. Stal se z něho zdatný pomocník. Pracoval tvrdě a jeho mistr na něho byl většinou laskavý. Dával mu pravidelně snídani a peníz za práci. Kupoval si za něj oběd a v domě anglické ošetřovatelky dostával večeři. Spal s Ajašim v mešitě a dokud svítilo slunce a bylo teplé počasí, byl šťastný. Život byl veselý a rozmanitý a stále měl co dělat. O žních se vydali za město na pole, pomáhali snášet snopy obilí na mlat, dokud se nesetmělo. Pak se šli vyspat do plev.

Později se nechávali najmout na česání oliv, a když je nikdo neviděl, cpali se olivami, co se do nich vešlo. Za horkých dnů se chodili koupat do bystřiny pramenící ze skály a zbavovali se tam špíny.

Pět dní v týdnu chodili do domu anglické ošetřovatelky, usadili se na rohoži, naslouchali vyprávění o Ježíši a navečeřeli se. Hamid už teď znal mnoho příběhů. Věděl, že Ježíš není jen nějaký světec, ale že to je Syn Boží, který přišel na svět. Věděl, že k němu přicházeli chromí a slepí lidé a on je uzdravoval. Jak si Hamid přál, aby žil tenkrát a mohl Kinzu přinést ke Spasiteli, který by jí otevřel oči. Věděl, že Ježíš zemřel na kříži s rozpjatýma rukama na znamení, že zve všechny k sobě. Pak ho položili do skalního hrobu jako muslimové svoje světce, ale s tím rozdílem, že jejich svatí v hrobu zůstali a bylo třeba tam každý rok chodit, zatímco Ježíše smrt nesvázala. Znovu ožil, opustil svůj hrob a první den v týdnu byl viděn v krásné zahradě, asi jako je ta zdejší zámecká při východu slunce.

Věděl také, že se Ježíš vrátil do Zlatého města Světla a že tam dosud je, živý po pravici Boha. Ale také slyšel, že živý Duch Boží je na zemi s námi, ochoten vstoupit do srdcí chlapců, aby je proměnil ze špinavých v dobrá. Jednou sestra mluvila o Ježíši, jak klepe na lidská srdce. Hamid si položil malou špinavou ruku pod šaty na prsa.

„Slyším ho,“ řekl velmi vážně. „Klepe na moje srdce… ťuk, ťuk, ťuk!“

Sestra mu však vysvětlila, že to slyší tlouct vlastní srdce a že Ježíšovo klepání není možné cítit rukama ani slyšet ušima. Jeho klepání se v nás projeví jako touha otevřít a svěřit mu celý svůj život. Hamida však zrovna zajímalo, co bude k večeři, a tak to prozatím pustil z hlavy.

Léto přešlo a byl tu podzim. Noci byly chladnější a delší. V hotelu už nebydleli žádní turisté, takže tu nebyla žádná auta na hlídání a žádná zavazadla, která by se měla někam dopravovat. Tyto služby přinášely v létě Hamidovi a jeho přátelům dostatek peněz, ale teď museli vynaložit všechen svůj důvtip, aby si něco vydělali a nemuseli si příliš utahovat opasky. Ajaši naučil Hamida podivnému, nedětskému kvílení žebráků. Obcházeli spolu, často v dešti, a naříkavě prosili u zdobených dveří boháčů. Někdy se jim podařilo získat zbytky jídla, jindy nedostali nic. Výsledek byl stejně nejistý jako listopadové počasí a nálada jeho mistra. Jedinou útěchou života, na kterou se skutečně mohli spolehnout, byla večeře v domě anglické ošetřovatelky.

Za studených večerů zapalovala dřevěné uhlí v železném koši a vpouštěla hochy dovnitř brzy. Kapalo jim ze šatů, a jak táhli předsíní, zanechávali za sebou čúrky černé vody a špinavé otisky nohou na dlažbě. Sesedli se do jednoho chumlu kolem žhnoucího dřevěného uhlí, zahřívali si promodralé prsty a jen pomalu jim přestávaly cvakat zuby zimou. Pak si odsedli, ještě se z nich trochu kouřilo, ale byli spokojení a ochotní naslouchat všemu, co jim jejich přítelkyně chce říci.

Velkým problémem teď byly šaty. Vítr a déšť je ničil a trhal. Hamid někdy přemýšlel, jak dlouho mu jeho chatrný letní oděv vydrží pohromadě. Nevěděl, čím ho nahradí, až se mu zcela rozpadne. Někteří z jeho přátel někde vyžebrali nebo ukradli pytle a ovázali si je kolem těla. Hamid však neměl to štěstí.

To Kinza žádné problémy s oblékáním neměla. Chodívala nakupovat s ošetřovatelkou a Hamid ji vídával, jak se batolí tržištěm na nožkách, které během posledních dvou měsíců zesílily a zpevněly, Přes čisté maurské šaty měla červený vlněný svetřík a hnědý pláštík, na nohou nosila gumové holinky a na tmavých kudrnách vlněnou čepičku. Byl to obrázek zdraví a štěstí a Hamid, který se k ní přiblížil, jak to nejvíce šlo, na ni byl velice pyšný.

Jednoho večera nelítostně lilo jako z konve. Kluci přičvachtali vodou, která se řinula po dlažbě, a tloukli hlasitě na dveře svého útočiště. Třásli se na schodech jako mokrá štěňata a uvnitř se hned hnali k ohni. Odfukovali, kýchali a smrkali. Anglická sestra se na ně dívala s bolestí, protože měla pocit, že je nikdy předtím neviděla tak zubožené a zablácené a tak pronásledované životem. Když k ní však zvedli tváře, byly stále stejně veselé a přidrzlé a tmavé oči jim svítily. Obdivovala se jejich nezdolné odvaze.

Jedna malá, dobře známá postavička však chyběla. Už druhou noc se neukázal mrňousek, který vždy patřil k nejpravidelnějším návštěvníkům. „Kde je Abd-el-Kadr?“ zeptala se ošetřovatelka. „Proč už dvakrát nepřišel?“

„Nemůže přijít,“ odpověděl jeden chlapec bezstarostným hlasem. „Rozpadly se mu šaty a nemá nic na sebe. Musí být doma, dokud mu maminka nenašetří na pytel od cukru. Oni nemají tatínka.“

Nikoho z kluků to moc nezajímalo a nikoho to nepřekvapovalo. Večer probíhal jako obvykle. Po večeři se ošetřovatelka obrátila na Hamida, který se vždycky loudal z domu jako poslední. „Ty víš, kde bydlí Abd-el-Kadr?“ zeptala se.

Hamid přikývl. „Bydlí na vršku města u plotu z trnitých hrušní,“ odpověděl. „Ale cesta k nim je teď jako blátivá řeka. Dnes večer se tam nedostanete.“

„Myslím, že bych mohla,“ opáčila sestra, „a pokud by sis chtěl vydělat několik tykví, můžeš mě tam zavést.“

Hamid nadšeně přikývl. Tykvičky rozhodně stojí za to potýkat se s deštěm a blátem a kromě toho měl Abd-el-Kadra rád. Čekal dole u schodů, zatímco sestra šla nahoru pro nějaké starší šaty. Rozhlížel se zvědavě po domě. Nikdy tu nebyl ponechán o samotě a to byla zajímavá příležitost. Strčil nos do místnosti vlevo a ocitl se v malé kuchyni s policemi na zdi a petrolejovým sporákem. Na jedné polici stála na dosah ruky porcelánová mísa plná vajec.

Hamid zaváhal. Neuměl spočítat, kolik jich je, ale ošetřovatelka si určitě všimne, když si dvě vezme. Na druhé straně, vypít syrové vajíčko malou dírkou ve skořápce je jedinečné a Hamid něco takového už dávno neochutnal. Pomyslel si, že to stojí za riziko. Bude-li stát venku, sestra to v deštivé tmě neuvidí. Zjistí-li to později, nebude moci tvrdit, že je ukradl právě on.

A tak si vzal do každé ruky jedno, vyklouzl ven a čekal ve tmě. Netrvalo dlouho a sestra vyšla ven s balíkem, klíčem a silnou baterkou. S tím Hamid nepočítal. Kluci, kteří se v noci plíží ulicemi, mají oči jako kočky a takové věci nepotřebují.

„Tak jdeme,“ řekla sestra a rozsvítila baterku. „Pojď, schovej se pod můj plášť a já nám oběma budu svítit na cestu.“

K jejímu překvapení však Hamid nechtěl, aby mu svítila na cestu. Zdálo se naopak, že si dává velký pozor, aby se světlu vyhnul. Štrachal se kolem louží a plížil se podél zdí. Byla pořádná tma a všude plno bláta. Jednou nebo dvakrát uklouzl, ale pevně držel vzácná vejce v obou rukách.

„Proč se mnou nechceš jít prostředkem cesty?“ ptala se sestra a nemohla to pochopit. „Ještě upadneš do bláta.“

„To je v pořádku,“ mumlal Hamid, ale bylo mu přitom hrozně. Neměl ze sebe vůbec radost. Tak se bál prozrazení, že pro něho vajíčka ztratila cenu. Přál si, aby se jich mohl zbavit, ale zároveň si je přece jen chtěl ponechat. Světlo baterky dělalo okolí ještě temnějším, a když začali stoupat strmými postranními uličkami, neviděl už Hamid ani na krok. Najednou zakopl o nějaký nečekaný schod a nebezpečně spadl rovnou na obličej. Vyjekl leknutím a bolestí a sestra, která byla o kousek napřed, se rychle otočila a pořádně si na něho posvítila.

Viděla, jak se snaží vstát. Byl špinavý od bláta a žloutků. V ruce svíral rozdrcené skořápky, kolena měl odřená do krve a ona najednou všechno pochopila. Chtěl utéct, ale rychle ho zachytila. Ustrašeně se rozplakal. Neměl ponětí, co s ním udělá. Může přivolat policii, dát ho zavřít, nebo mu tady nasekat. Ať už udělá cokoli, určitě ho už nikdy nebude chtít ve svém domě. Ztratil právo na jediné útočiště, které mu na zemi zbylo. Nikdy už nebude moci vstoupit do místa tepla a světla, sám si tam navždy zavřel dveře.

Mezi vzlyky uslyšel klidný hlas sestry. „Pojď sem,“ řekla. „Pořádně sis rozbil kolena. Vrátíme se domů, já ti je ovážu a pak mi můžeš znovu ukázat cestu.“ Cestou ho pevně držela a už neříkali nic, jen Hamid občas zavzdychal. Déšť na chvíli ustal a společně znovu vstoupili do pokojného, teplého domu a sestra za nimi zamkla.

Beze slova a zahanbeně si umyl ruce pod vodovodem a pak mu sestra řekla, aby se posadil. Přinesla umyvadlo s teplou vodou a vymývala mu černá kolena, dokud nebyly rány a pohmožděniny čisté. Pak je ovázala obinadlem s mastí, a když dokončila svoji práci, zadívala se na něj. Seděl tu zhrouceně jako hromádka neštěstí, celý špinavý od bláta a syrových vajec. Jediná čistá místa na něm byly kromě obvázaných kolen cestičky od slz, které mu protékaly špínou na tváři.

Neřekla ani slovo, šla nahoru a vrátila se s čistou košilí a obnošeným vlněným svetrem. Pak přinesla ještě víc teplé vody a mýdlo a pořádně ho celého vydrbala. Nato ho oblékla do nových šatů a posadila se vedle něho. Pozoroval ji udiveně, protože poprvé zažil, že by někdo odplatil dobrým za zlé, a nemohl si to srovnat v hlavě. Místo aby šel do vězení, nebo byl bit, dostal léky a čisté, krásné šaty.

„Hamide,“ ozvalo se konečně vedle něho, „upadl jsi a poranil ses, protože jsi nechtěl jít se mnou ve světle. Bál ses světla, protože jsi mi ukradl vejce.“

Neodpověděl.

„Vůbec si nezasluhuješ sem ještě chodit,“ pokračovala. „Ale ta vajíčka byla moje a já jsem za ně zaplatila, proto ti to také mohu odpustit. Musíš mi však slíbit, že už nikdy nic z mého domu neukradneš.“

Hamid přikývl.

„A pamatuj si,“ řekla sestra velmi pomalu a vážně, „nemohl jsi jít se mnou ve světle, protože jsi zhřešil. Ježíš řekl, že je Světlo světa a žádá tě, abys s ním šel celou cestu, každý den, dokud nedojdeš do jeho krásného světlého Domova. Nejdřív mu však musíš říct o svém hříchu a požádat ho, aby tě umyl od vší tvé špíny, jako jsem tě já umyla od bláta a vajec. Musíš nechat krádeží a lhaní jednou provždy a držet se s Ježíšem v jeho světle.“

Hamid se podíval na svoje čisté šaty a sněhobílý obvaz a pochopil. Přišel o vejce, která se mu zdála tak vzácná, ale už o ně vůbec nestál. Bylo mu odpuštěno, byl umytý a očištěný. Byl přiveden zpět do tepla a bezpečí tohoto domu. Znovu se vydají do tmy, aby nalezli Abd-el-Kadrův domov, ale teď už to bude úplně jiné. Schová se pod velký teplý plášť ošetřovatelky a ten ho bude chránit před deštěm. Nebude klopýtat a nebude se bát světla, protože už nemá co skrývat. Povede je jasný a spolehlivý paprsek světla. Už se na to těšil.

Později, když splnili svůj úkol, se vrátili k sestřině domu. Vítr hučel ve skalách za městem a studený déšť znovu bičoval ulice. Zahřátý a povzbuzený Hamid vyklouzl zpod jejího pláště a na schodu se začal loučit.

„Kam půjdeš spát?“ zeptala se starostlivě.

„Do mešity,“ odpověděl malý chlapec.

„Máš tam nějakou přikrývku?“

„Ne, nemám.“

„Není tam moc zima?“

„Teď mi bude teplo, protože mám svetr.“

„Jestli chceš, můžeš tu dnes přespat na podlaze v ošetřovně. Oheň tam ještě trochu hoří.“

Když ho opustila, ležel pohodlně přikrytý na rohoži, díval se do žáru dohasínajícího dřevěného uhlí a připomínal si všechny události dnešního večera. Dnes porozuměl něčemu, na co nezapomene po celý život. Pojednou se posadil, sepnul ruce, jak to dělají muslimové, a šeptal si jednoduchou píseň, kterou umějí všechny marocké děti, které vyučují křesťanští misionáři. První verš se opakuje vždycky třikrát za sebou a slova jsou asi tato:

Stvoř ve mně srdce čisté,

můj Pane a Bože!

Spasiteli, svou krví

očisti mé hříchy!

Můj Otče, doveď mne do nebe,

do svého domova!

12

Jednoho rána vylezli Hamid a Ajaši celí prokřehlí z mešity a zjistili, že olivový háj i hory nad městem přikryl sníh. Nastala zima.

Přišel zvlášť studený a sychravý týden. Jednoho deštivého večera dorazili hoši jako obvykle ke dveřím a netrpělivě klepali, protože se jim zdálo, že je vítr roztrhá na kusy. Promočené a roztřepené cáry se jim lepily na tělo. Dveře se hned otevřely a hoši přeběhli práh a rychle se chtěli dostat k ohni. Když už byli v průjezdu, v úžasu zůstali stát a zapomněli na zimu a déšť.

Namísto jasného elektrického světla hleděli na měkkou zář svíček, rozestavených do kruhu na malém stole uprostřed místnosti. Kolem nich byl věnec ze stříbřitých olivových větviček. Na podlaze, na pestrém ubruse jako při pikniku byla připravená hostina. Byly tu ořechy, mandle, rozinky, cukroví, pomeranče, banány, sladké sušenky a medové koláčky a v rohu na podnose se leskla čajová konvice se sklenicemi. Na sálajícím ohni vesele zpíval kotlík s vodou a celá místnost se zdála teplá a přátelská. Dokonce tu byl i slavnostní host – Kinza. Seděla na polštáři, v ruce držela červenobílý gumový míč a její tvářička byla plná dychtivého očekávání.

„Dnes je slavnost všech křesťanů,“ vysvětlovala ošetřovatelka překvapeným hochům. „Myslela jsem si, že bychom ji mohli oslavit společně. Je to slavnost narození Ježíše Krista. On byl ten největší dar, jaký Bůh kdy daroval lidem, a proto si dnes navzájem také dáváme dárky. Kinza dostala gumový míč a vám jsem nakoupila cukroví, pomeranče a banány.“

Děti se posadily k hostině, zpočátku s trochou posvátné úcty z té zvláštní slavnosti při světle svíček a udivení, že to všechno bylo připraveno pro ně. Za chvíli se jim však jazyky rozvázaly, prsty na rukou i na nohou se zahřály a tváře zčervenaly. Vesele si povídaly a jedly, ukrývaly si do šatů ovoce a sladkosti na později a pily sklenici za sklenicí horký mátový čaj.

Hamid nemohl spustit oči z Kinzy. Měla na sobě svoje nejlepší modré, nabírané šaty a její vlasy byly vykartáčované jako svatozář. Jak vyrostla a zesílila! Pojednou si připomněl bledou, otrhanou malou sestřičku z minulých zim, bláto ve vesnici, chudobu a ubohost. To už bylo pryč, teď tu seděli oddělení od pochmurného světa venku, v hřejivém okruhu světla svíček. Kluci začali mluvit o slavnostech, které znali, a Hamid se vmísil do hovoru. Vyprávěl jim o slavnosti ovcí ve své vsi. Sestra poslouchala, jak horlivě vypráví, a těšilo ji to. Ten chlapec se hodně změnil. Nikdy jí neřekl, co se s ním stalo té noci, kdy ukradl vejce, ale jeho chování teď bylo jiné. Už to nebyl ten plachý, uzavřený, malý cizinec. Každý večer s důvěrou a očekáváním zaujímal svoje místo. Zdálo se, že celá jeho bytost vnímá vyprávění o Spasitelově lásce. Jak tu seděla, toužila poznat, co se děje v tomhle dětském srdci. Najednou se však stalo něco zvláštního.

Kinza se postavila a v tváři měla výraz, který u ní sestra nikdy předtím neviděla. Jako by se jí vybavila zasutá vzpomínka na milovaný zvuk, na který skoro zapomněla. Trochu nejistě zakolísala, ale potom si hmatem a sluchem našla cestu tak jistě, jako by viděla. Namířila si to přímo k řečníkovi a váhavě a plná napětí se u něho zastavila.

Jindy by byl Hamid zděšený, že jeho tajemství bude prozrazeno, a Kinzu by od sebe odstrčil. Toho večera tu však bylo ovzduší, které vyhánělo strach a podezření. Hamid na vše zapomněl, objal svoji malou sestřičku a přitáhl ji k sobě. Kinza nevěděla přesně, kdo to je, ale ten hlas kdysi milovala a i teď se jí líbil a přitahoval ji. Nakonec se k Hamidovi přitulila a pohodlně uvelebila svoji zářivou hlavu na jeho mokré šaty.

Sestra, která to vše překvapeně pozorovala, si najednou uvědomila, jak jsou si podobní. Vybavilo se jí několik drobných příhod, které až do této chvíle vypadaly bezvýznamně. Tyhle dvě děti se tu přece objevily odnikud a téměř současně, Hamidova prosba, aby se mohl podívat na spící Kinzu, jak je tajně sledoval, když šla s Kinzou po ulici. Najednou si byla zcela jistá, že to je bratr a sestra. Ale i kdyby měla pravdu, v podstatě by to nic neznamenalo. Hamid sotva prozradí svoje tajemství a ona neměla v úmyslu se s Kinzou rozloučit. Mohla se pouze dohadovat, jaký smutný osud je vydal napospas tomuto světu, a obdivovat lásku, která je dovedla až do přístavu jejího domova.

Ostatní děti byly také překvapené. „Zná jeho hlas,“ říkaly a dívaly se jeden na druhého. Nechtěly však vyslovit svá podezření před ošetřovatelkou a brzy na to zapomněly při další sklenici mátového čaje. Když byla slavnost u konce, sestra je vyzvala, aby se otočily a podívaly na bílé prostěradlo visící na zdi. Sfoukla kapající svíčky a ve tmě se začaly na bílé ploše ukazovat obrazy. Chlapci si mysleli, že to je nějaké kouzlo, a tak na to hleděli vykuleně a s otevřenou pusou.

Začalo to obrazem mladé ženy a muže, jak klepají na dveře hostince. Další obrázky však ukázaly, že museli odejít, v hostinci pro ně nebylo místo. Hamidovi jich bylo líto, protože i on první noc ve městě nakukoval do hostince a chtěl tam najít úkryt Neměl peníze, a tak se vyspal na hromadě smetí, žena na obrázcích ale šla do stáje a další obrázek ukazoval, jak se zabydleli mezi dobytkem. Stala se však podivuhodná věc. Ženě se narodil chlapec. Zabalila ho do plenek, jako to dělala maminka s Kinzou, a uložila ho do žlabu. Kinza měla dřevěnou kolébku, ale toto dítě zřejmě patřilo velmi chudým lidem, bezdomovcům, jako byl on sám.

Co to však sestra říká? To dítě v jeslích byl Pán Ježíš Kristus a na počest jeho narození drží všichni křesťané dnešní slavnost darů. Ježíš byl velký Boží dar a přišel dobrovolně. Stáj na obrázku vypadala tmavě, osvětlená pouze jednou malou lampou, ale domov Syna Božího v nebi byl prozářen světlem slávy a lásky. Proč odtamtud odešel?

Sestra jim to právě vysvětlovala: „Ačkoli byl bohatý, i pro vaši spásu se stal chudým. Opustil světlo a přišel do tmy bez domova jako vyhnanec, aby dovedl vyhnané děti bez domova pod ochranu lásky svého Otce, Boha.“

Na dalším obrázku byli pastýři, kteří v noci hlídali svá stáda. Hamid si vzpomněl na své kozy a na dny, které s nimi trávil na horách. Pak tu byl další obraz: „Ukázal se anděl Páně a sláva Boží je osvítila.“ Pastýři se báli, ale ovce ne. Zdálo se, že se pokojně popásají pod úkrytem andělských křídel. „Dnes se vám narodil Spasitel,“ řekl anděl, ale ani otevřené nebe a zpívající zástup nebeského vojska ovečky nevyplašil. Hamid si najednou vzpomněl na úzkostné bečení ovcí, které byly první den vesnické slavnosti vedeny na porážku. Tady však ovce nebečely, ani nebyly vedeny na porážku. Tady byl pokoj na nebi a dobrá vůle na zemi.

Na zdi se ukázal poslední obrázek. Pastýři zanechali ovce na pastvině, snad v péči anděla, a teď tu bosí, ve svých hrubých vlněných pláštích, klečeli v chlévě a chválili Boha. Hamid si znovu vzpomněl na slavnost ovcí. Bohatí a mocní jeho země se přecpávali znamenitým jídlem a odhazovali zbytky žebrákům a psům. Dnes tu oni, samí chudáci, měli svoji vlastní slavnost. Byla to i slavnost Kinzy, protože Ježíš se stal malým dítětem, zavinutým do plenek, ale byla to i jeho slavnost, protože Král Nebe také neměl přístřeší a byl položen jako vyvrženec do chléva mezi zvířata.

Byl konec. Sestra rozsvítila, obrázky vybledly. Ze slavnosti zůstaly jen oharky svíček, papíry od cukroví, pomerančové a banánové slupky. Avšak myšlenky o lásce, která dává, o lásce, která dobrovolně zchudla, v Hamidovi zůstaly, i když vyšel ven do mokré ulice. Kinza stála ve dveřích, slyšela jejich kroky a mávala jim. Když ji Hamid míjel, vztáhl plachou ruku a pohladil ji po vlasech.

Ostatní chlapci šli napřed, ale Hamid se loudal, protože měl v živé paměti všechny ty obrazy a ani si neuvědomoval, že mrholí. Když šel pod matně svítící lampou, zaslechl žalostné zamňoukání. Podíval se na zem a uviděl vychrtlé kotě, velmi malé a mokré, které se snažilo schovat za okapovou rouru.

Ve svých jedenácti letech už viděl mnoho koťat umírat na ulici a nikdy tomu nevěnoval ani trochu pozornosti. Dnes večer to však bylo jiné. Asi by to neuměl vysvětlit, ale byl pod vlivem pokorného, jemného a soucitného Dítěte. Aniž to věděl, první seménka jemnosti a soucitu byla zaseta i do jeho srdce. K jeho vlastnímu překvapení mu bylo hladovějícího malého stvoření líto, zvedl je a přitiskl k sobě. Bylo tak hubené, že se zdálo, jako by jeho kostřička byla potažena jen tenkou kůží, a jasně cítil, jak mu srdíčko rychle tluče.

Co s ním bude dělat? Vůbec o tom nezapochyboval. Jsou tu jedny otevřené dveře, kde bude vítáno, a Kinza je určitě bude mít ráda. Bude to pro ni vánoční dárek od něho.

Klopýtal zpět přes mokrou dlažbu a zaklepal na dveře ošetřovatelky. Když otevřela, důvěřivě jí podával chvějící se ubohé stvoření.

„To je sváteční dárek pro Kinzu,“ vysvětloval. „Je velice hladové a prokřehlé, tak jsem vám ho přinesl.“

Ošetřovatelka váhala. To poslední, co chtěla, bylo polomrtvé zrzavé kotě, plné boláků a hmyzu. Nemohla je však odmítnout pro to, co se skrývalo za tímto „darem“. S radostí si uvědomila, že její práce nebyla nadarmo. Aspoň jeden malý chlapec porozuměl smyslu Vánoc. Chtěl dávat a byl jemný a laskavý k vyvrženému kotěti. Poprvé zažila, že se maurské dítě zajímá o trpící zvíře.

Přijala tedy dárek vděčně a radostně, s opatrně nataženou paží zanesla kotě do krabice blízko ohně a posypala je desinfekčním práškem. Pak mu dala mističku mléka. Vylízalo ji do poslední kapky s ocáskem vysoko zdviženým. Prosté houževnaté, statečné malé kotě, neudolané těžkým životem. Zasloužilo si, aby bylo zachráněno.

Když je pozorovala, vynořila se jí představa, která ji rozesmála. Myslela na všechny vánoční dary lásky všech věků, na zlato, kadidlo, myrhu, hvězdy, nebeskou poctu, na poklady a hold země. A navrchu, na té lesklé hromadě, která byla tak vzácná v očích Toho, kterému to vše bylo přineseno, sedělo hubené, zablešené, zrzavé kotě s drze zdviženým ocáskem – první ovoce soucitu malého chlapce.

ČÁST DRUHÁ

13

Mnoho, mnoho kilometrů odtud, pod jinými vánočními hvězdami, se také slavily Vánoce. V něčem se podobaly slavnosti v domě naší anglické sestry: také tady každé dítě zářilo radostí a zdálo se, že jim ke štěstí nic nechybí.

Jinak se od sebe značně lišily. Místo pomerančů, ořechů a cukroví se tady jedlo ovoce v rosolu, dortíčky se šlehačkou a vánoční pečivo máčené v čokoládě. A místo špinavých, mokrých hadrů tu měly dětí na sobě pestré šaty a svetříky a děvčata měla ve vlasech barevné mašle. Zdálo by se, že je to bezvadná slavnost. Když se však děti najedly a napily a shromáždily se pod vánoční stromek, aby zazpívaly koledy, dospělí hosté posmutněli. Nejsmutněji bylo jednomu devítiletému hostu.

Byla to totiž škola pro slepé děti a malí zpěváčci, jejichž tváře osvětlovaly svíčky, neviděli vánoční stromek ani měkké světlo svíček, ba ani hračky, které dostali. Dobroty ovšem snědli s velkou chutí, vesele poskakovali při zvuku hudby a teď tu zpívali z celého srdce a z celé duše. Jenny, která seděla s maminkou a tatínkem mezi diváky, cítila, že se jí dojetím stahuje hrdlo. Kdyby musela žít v takové tmě, určitě by nikdy nebyla šťastná. Zavřela na chvíli oči a představovala si, jaké to je být slepá. Bylo hrozné na to jen pomyslet, a tak rychle zase oči otevřela a dál pozorovala děti.

Zpívaly zrovna koledu, kterou se Jenny učila ve škole:

Vánoční hvězdo, nad všecky jasná,

na nebi vyšlas, královsky krásná,

nás přece vedeš, jen stále dál,

tam, odkud přišel náš Světla Král.

Jenny se divila, proč je naučili právě tuto koledu. Co můžou mít ze zpívání o světle, jestli jsou odsouzené žít celý život ve tmě? Když je však pozorovala, musela připustit, že ani jeden z malých zpěváčků nevypadal nešťastně. Jejich pozvednuté zářící tváře vypadaly, jako by opravdu zahlédly Vánoční hvězdu a za ní dokonalé Světlo – sice ve velké dálce, ale docela zřetelně.

Jenny věděla, o čem ta koleda vypráví. Když v její škole zdobili třídu na vánoční slavnost, vyrobili krásný obraz z kousků plsti, které lepili na tmavomodrý papír jako na oblohu v noci. Všichni pomáhali vybarvovat a vystříhávat figurky, které pak jejich učitelka výtvarné výchovy lepila na správná místa: tři kráčející velbloudy se slavnostními barevnými postroji, tři mudrce s dlouhými bílými vousy, kteří s sebou vezli krásné lahvice a skříňky s poklady – zlatem, kadidlem a myrhou. Nad ně umístili kometu, která ukazovala na skromný malý domek, kde prostá žena kolébala svého Syna. Nějakým zvláštním způsobem, kterému Jenny nerozuměla, měl být on to dokonalé Světlo, za kterým všichni putovali.

V tom se jí maminka dotkla, protože už dozpívali koledy a všichni tleskali, kromě Jenny, která byla myšlenkami daleko. Rychle se vrátila do skutečnosti a začala také tleskat, velice hlasitě, aby slepé děti poznaly, jak se jí to líbilo. Nakonec jí zase maminka musela dát znamení, aby přestala, protože někdo chtěl promluvit. A pak to vše skončilo a děti se hrnuly, aby každému daly sbohem. Každého se dotýkaly, dávaly najevo vděčnost a štěbetaly a ty nejmenší odnášeli šťastné a ospalé do postýlek. Starší děti se natlačily do dveří, mávaly a volaly za odjíždějícími auty. Ten výjev Jenny stále provázel – kupa růžových, smějících se tváří a mávajících rukou.

Cestou domů byla zamlklá. Maminka si myslela, že je unavená, a tak spěchala do jejího pokoje, zapnula topení a pobízela ji, aby šla spát. Jenny byla totiž předtím nemocná a po třech měsících byla poprvé venku. Maminka váhala, jestli má brát Jenny na slavnost, ale ona na tom trvala a prosadila si jako obvykle svou. Její tatínek se nedávno stal členem Rady slepecké školy a všichni byli na slavnost pozváni.

Teď se uvelebila pod růžovou atlasovou přikrývkou z kajčího peří a prohlížela si hromadu svých krásných vánočních dárků – knihy, hry, příjemný nový župan, malé zlaté náramkové hodinky a cestovní kufřík. Byla s Vánocemi velmi spokojená. Nejlepší dárek ze všeho – živý poník – byl dole ve stáji. Zatímco čekala na maminku, až jí přinese pití a popřejí si dobrou noc, ji poprvé v životě napadlo, že je vlastně doopravdy šťastné dítě.

Zatím vždy myslela hodně na sebe. Teď poznala děti, které nemohly uvidět své vánoční dárky, a vzpomněla si na děti v Maroku, které vůbec neměly hračky a někdy dokonce ani jídlo. Její teta Rosemary se o takové děti stará a před Vánocemi jí o nich napsala. Jenny byla tím dopisem nadšená. Bylo to nové vzrušující vyprávění, které jí dávalo nahlédnout do světa, o němž dosud nic nevěděla: do světa, kde děti jejího věku chodily v hadrech, musely si samy vydělávat na jídlo a spávaly přede dveřmi. Do světa, kde byly malé děti nemocné, protože se nemohly dostatečně najíst. Jenny milovala miminka, ale jediná, se kterými se setkávala ve své čtvrti, hlídaly chůvy v uniformách, takže si je nesměla ani pochovat, ač si to tolik přála. Miminka v Maroku byla asi příliš chudá na to, aby měla chůvy. Tam si je asi mohl pochovat, kdo chtěl.

Bezvadné bylo, že v brzké době zřejmě uvidí děti, o kterých teta Rosemary psala. Už za šest týdnů po Vánocích se vydá s tatínkem a maminkou na dlouhou cestu autem, která má končit návštěvou u tety Rosemary a jejích žebrajících dětí v horách severní Afriky.

Měli se vydat na cestu, protože lékař usoudil, že Jenny potřebuje slunce, a tak se tedy chystali za sluncem. Měla všechno, co potřebovala – vitamíny, léky, masti – a všude ji vozili autem. Ale ani láska, ani peníze jí nemohly v lednu v Anglii obstarat slunce. A tak pojedou na jih, do země, kde je i v zimě modré nebe, žluté pláže a klidné moře, kde může zesílit a opálit se. Pro Jenny to byla kouzelná cesta.

Byla zvědavá, jak tatínek najde cestu, předpokládala, že prostě pojede za sluncem, jako kdysi mudrci putovali za hvězdou. Chtělo se jí spát a zapomněla na to, co jí vykládal o autoklubu a cestovních mapách. Hvězdy, sluneční svit, vánoční stromek, to vše jí splynulo ve zlatý sen. Když jí maminka přinesla pití a sušenky na podnose ozdobeném jmelím, zjistila, že její malá dcerka již usnula. Na chvíli se zahleděla na její zardělou tvář a rozcuchané vlasy, pak zhasla světlo, otevřela okno a vyklouzla ven. Jenny tam zůstala se svými sny, tiše vdechovala doušky léčivého čerstvého vzduchu a vánku hvězdné noci.

14

Jednoho časného březnového rána se anglická ošetřovatelka probudila, okamžitě vstala a vyběhla na plochou střechu, aby se podívala, jaké je počasí. Usoudila, že bude pěkně, protože východní nebe pokryly malé nadýchané obláčky, zrůžovělé od vycházejícího slunce, a na západě obloha vypadala jako křišťálové sklo. Tak je to dobře, pomyslela si šťastně sestra, protože dnes je den, na který se už dlouho těšila. Její sestřenice z Anglie, se kterou jako dítě bydlela, měla přijet a ubytovat se na čtrnáct dní v místním hotelu. Bude ji doprovázet manžel a přivezou s sebou i Jenny.

Myšlenky na Jenny ji rozezpívaly, když připravovala snídani a šla probudit Kinzu, která ležela na matraci stočená do klubíčka se svým rezavým kotětem těsně vedle sebe. Kinza se po probuzení vždycky nejdřív přesvědčila, jestli je její zrzavé koťátko tam, kde má být. Když náhodou někam odběhlo, nastal rozruch. Toho rána však bylo všechno v pořádku. Kinza se posadila, přitáhla si kotě do klína a začala zpívat – hlasitě, bez melodie a nekonečně dlouho. Svým zpěvem oznamovala, že je připravena, aby byla umyta a oblečena, a tím pádem připravena na další šťastný den.

Když anglická sestra uslyšela signál, sestoupila ze střechy a přišla ke Kinze. Pak ruku v ruce znovu vystoupaly po schodech a posadily se k nízkému kulatému stolu pod modrou jarní oblohou, aby se nasnídaly. Sestra seděla na židli, Kinza a kotě na matraci. Káva příjemně voněla a konvice pískala, že už se voda vaří, mléko pro kotě bylo plné smetany a všichni byli s přítomnou společností spokojeni. Šťastnější trio byste nikde nenašli. Sotva se Kinza pustila do obsahu své misky, sluníčko vystoupalo nad štít střechy a ona ucítila jeho teplo.

„Ta holčička přijede dnes,“ oznamovala sestra, když sklízela ze stolu a snažila se přitom nezakopnout o Kinzu ani o kotě, které si teď spolu hrály s míčem a motaly se jí pod nohama. „Připravíme oslavu. Zajdeme spolu na trh, koupíme něco dobrého k jídlu a uděláme pro holčičku hostinu.“

„Hostinu, hostinu!“ křičela Kinza a poskakovala jako malé neohrabané kůzle, až upadla přes koš na papír. „Ponesu ti košík, pojďme hned teď!“

„Ano, jdeme,“ řekla sestra a vyšly ruku v ruce ven do slunečního světla. Ošetřovatelka už dlouho neměla ve všední den volno. Každé ráno byla v ordinaci, ale včera lidem řekla, aby dnes nechodili. Chtěla mít dost času, aby vše připravila pro Jenny, a dokud bylo chladné ráno, chtěla vystoupit na kopec za městem a natrhat tam květiny.

Pro Kinzu to bylo daleko, a tak když nakoupily, nechala ji sedět s košíkem na schodu u krámu s koblihami a svěřila ji do péče Hamidovi. Udělala to už několikrát, protože měla pocit, že ty děti mají něco společného, snad je to bratr a sestra, a mají tedy právo na to být občas chvíli spolu. Kinza se cítila dokonale v bezpečí a v pohodě, když na ni Hamid dával pozor, i když ke konci bývala trochu umaštěná a večer už neměla chuť k jídlu. Moc ráda jedla koblihy a snědla všechny, které dostala.

Když byla sama, sestra téměř vyběhla po strmých dlážděných ulicích kolem rozpadlých chatrčí na předměstí, které hrozně páchly kupami odpadků, a proběhla bránou v polorozpadlé zdi na cestu, která vedla na kopec.

Najednou jako by zapomněla, že už je žena středních let, a cítila se zase mladá. Vesele si zpívala a z balvanu, na který vylezla, bez váhání seskočila. Začala trhat květiny. Všude kolem jich bylo plno, jaro už bylo v plném proudu. Nacházela bílé voňavé narcisy, malé modré kosatce a červené lilie. „Jak jsou krásné!“ zvolala. „Přivedu sem jednou Jenny a natrháme si je spolu.“

Její myšlenky se vrátily k Jenny a začala mít trochu obavy. Byla to dcerka Alžběty, její sestřenice, se kterou jako sirotek prožívala radostné dětství. Když však dorostly, odcizily se. Jejich osudy, vkus a zájmy byly tak odlišné. Zdálo se, že dnes je mezi nimi jediným poutem láska k Jenny.

Kdysi byly jako sestry, ale Alžběta se provdala za bohatého muže a odešla, aby žila v jeho krásném domě. Jenny vyrůstala obklopena krásou, klidem a vším, co láska a peníze mohou poskytnout. Byli by rádi poskytli domov i Rosemary, ale ona se na zdravotní škole rozhodla následovat Ježíše. Ten ji poslal sem, do malého města v marockých horách, aby hledala jeho ztracené ovce a jehňátka. Alžbětě a jejímu manželovi se takové poslání nezdálo rozumné.

Rosemary věděla, jak jim to připadá bláznivé, a tak se jí těžko psalo o drobných radostech a smutcích malé osamělé misijní stanice. I Alžbětě se těžko psalo o štěstí jejího manželského života. Občasný dopis se tedy týkal hlavně Jenny a o každých Vánocích dostala Rosemary její novou fotografii. Měla je všechny v malém albu. Na začátku to byla fotografie holohlavého, okatého miminka, které se během roku proměnilo v batolící se kudrnaté děvčátko. Pak tu byla Jenny, jak skotačí na pláži, Jenny v poli s kopretinami, Jenny v zástěře koupající panenky. Roky ubíhaly tak rychle, že Rosemary byla skutečně překvapena, když obdržela fotografii Jenny, která měla vlasy úhledně svázané stužkou a šla v dětské uniformě do školy. Ta poslední ukazovala Jenny s jezdeckým vybavením, sedící na poníkovi.

Byla to právě myšlenka na poníka, která v ní budila nejistotu. Je pošetilé vkládat tak velké naděje do návštěvy dítěte. Co může nabídnout malému děvčeti, které je už zvyklé jezdit na koni na tatínkově statku a vlastní pohádkový dětský pokoj, kde jsou porcelánové panenky velké jako děti a leží v opravdových kolébkách, přikryté atlasovými peřinkami z kajčího peří? Jenny jí o tom jednou napsala v dopise. Bude asi pohrdat skromným pohoštěním, které maurské děti přivádí k nadšení. Teta Rosemary se teď cítila trochu sklíčená. Spěchala dolů s květinami, popadla šťastnou, ulepenou Kinzu a šla domů.

Doma otevřela skříň s hračkami a smutně si je prohlížela. Byly tu ošumělé vystřihovánky s „oslíma ušima“, skládanky s chybějícími kousky, oprýskané kostky, několik obyčejných malých panenek a krabice se zbytky kříd. Vše bylo tak viditelně použité, ohmatané, se stopami lásky, polibků a nadšení dětí, které nikdy předtím hračky neviděly. Rosemary s povzdechem zavřela skříň a šla do kuchyně udělat bochánky.

O půl páté byl její malý dům uklizený a nablýskaný a v obývacím pokoji krásně voněly divoké narcisky. Čaj byl připraven, konvice na kamnech zpívala a teta Rosemary s Kinzou se ještě jednou vydaly k hotelu, aby tu čekaly na auto.

Zánovní, elegantní auto přijelo včas. Chlapci se k němu seběhli a každý se snažil odnést co nejvíc zavazadel. Rosemary chtěla počkat, až se ubytují, ale náhle se nad tím vším zmatkem ozval jasný dětský hlas: „Mami, podívej, to je krásná holčička. Tys mi nikdy neřekla, že teta Rosemary má malou holčičku.“

V příštím okamžiku se vyprostily z klubka chlapců a Alžběta, která vypadala stejně mladě jako před deseti lety, svoji sestřenici vřele políbila. Jenny se zatím posadila na bobek a pokoušela se spřátelit s Kinzou.

„Jenny,“ řekla maminka káravě, „ještě jsi nepozdravila tetičku Rosemary.“

Jenny vstala, zdvořile tetu políbila a znovu se věnovala Kinze. Obě ženy je na chvíli nechaly, aby si mohly promluvit s Jenniným otcem, který zatím zařizoval ubytování a odnos zavazadel. Zatímco Alžběta s manželem museli předložit pasy a vyplnit formuláře, teta Rosemary tiše pozorovala dítě, které už deset let toužila spatřit.

Viděla štíhlou, dlouhonohou malou dívku v krásném modrém kostýmku s bílými sandály. Světlé vlasy se jí vlnily až k ramenům a velké šedivé oči byly zasazeny v dychtivém, opáleném obličeji s drobnou zašpičatělou bradou. Vypadá jako malý skřítek, pomyslela si teta Rosemary a vykročila k ní, aby se spřátelily.

Jenny obrátila ke své tetě ustaranou tvář.

„Co je s tím malým děvčátkem?“ zeptala se udiveně. „Ukázala jsem jí svoji hezkou brož, ale jenom se dívala dopředu.“

„Víš, Jenny, ona je slepá,“ řekla teta Rosemary jemně. „To ale neznamená, že si s ní nemůžeš hrát. Můžeš jí půjčit hračky a ona si je osahá, zazpívej jí a dovol, aby se tě mohla dotýkat. Brzy si tě zamiluje.“

Vzala Kinzinu malou ruku, aby lehce pohladila Jenninu tvář a vlasy. „Tak se seznamuje s lidmi,“ vysvětlovala a pak se obrátila k manželům Swiftovým, kteří právě dorazili. Než však mohla maminka cokoli říci, Jenny ji uchopila za ruku a zvedla k ní své šedé oči plné slz.

„Maminko, ona je slepá,“ šeptala, „jako ty malé děti o Vánocích.“

„To nevadí,“ odpověděla paní Swiftová jemně. „Vypadá jako velice šťastné děvčátko a musíme pro ni najít nějaký dárek. Teď půjdeme k tetě Rosemary.“

Vydali se na cestu přes tržiště. Dospělí kráčeli vpředu a Jenny, která vedla Kinzu, byla příliš zaměstnána svou novou kamarádkou, než aby si všímala města, jímž procházeli. Tohle byl pro ni nejšťastnější okamžik za celé prázdniny. Milovala svoji maminku i tatínka, ale bylo jí přece jenom deset let a toužila po někom, s kým by si mohla hrát a o koho by mohla pečovat. Na panenky už byla trochu velká, její zvířata zůstala doma a moc se jí po nich stýskalo. Ale tříleté kudrnaté slepé děvčátko bylo daleko lepší než její mazlíčci. Nikdy se jí nesnilo o něčem tak vzrušujícím.

Došli do úzké zapadlé ulice, kde bydlela teta Rosemary. Paní Swiftová mluvila přiškrceným hlasem a snažila se nevypadat zděšeně, když viděla, jak malé děti sedí na dlažbě, nebo jak starý otrhaný žebrák zpívá v jedněch dveřích. Když se Rosemary zastavila před posledním domem a vytahovala klíč, už své zděšení neovládla. Na schodech totiž seděla velmi chudá žena a překážela jim ve vstupu. Pod hadry si něco tiskla k hrudi.

Rosemary na ženu promluvila, ta rozbalila hadry a držela v rukou polomrtvé děťátko, vyhublé na kost. Bylo nemocné a vyčerpané. Paní Swiftová vztáhla ruku, aby zadržela Jenny, ale bylo příliš pozdě. Její dítě postoupilo dopředu. Obě se s tetou Rosemary nakláněly nad dojemným malým stvořením a byly jím plně zaměstnány.

„Jenny, pojď sem,“ přikazovala matka. Jenny si toho ani nevšimla. Podívala se smutnýma očima na tetu.

„Umře?“ šeptala.

„Nevím, doufám, že ne,“ odpověděla teta Rosemary. „Pojďme dovnitř.“

Otevřela přední dveře, zavedla ženu do ordinace, vyzvala ji, aby se posadila, a šla zpátky ke svým hostům.

Paní Swiftová tu tiše stála, jako by zapomněla, kde je. Když totiž překonala hrůzu z toho, jaké ubohé stvoření uviděla na schodech, všimla si konečně také ženina obličeje. Byla to mladá, trpělivá tvář, odevzdaně trpící, s krásnýma tmavýma očima, které byly plné naděje, když podávala svoje dítě sestře.

„Rosemary,“ naléhala, „nestarej se o nás, poradíme si sami. Jdi a podívej se na to ubohé dítě.“

Teta Rosemary odpověděla po krátkém zaváhání: „Dobře, pojďte nahoru,“ řekla, „ukážu vám obývací pokoj. Čaj je připravený a voda v konvici už určitě vaří.“

Bylo to překvapení, když vstoupili do domu v tak špinavé ulici a uvnitř bylo příjemně, plno obrazů a květin a chutné jídlo připravené na krásném porcelánu. Rosemary je zavedla do svého pokoje, usadila na nízké matrace a udělala čaj. Pak se začala omlouvat.

„Já vím, že je to velice neslušné, ale mohla bych vás asi na deset minut opustit? Víte, já tu ženu znám. Přišla už o čtyři děti a tohle je poslední, které jí zbylo.“

Jenny vsunula svoji ruku do tetiny „Jdu ti pomoct,“ oznámila.

„Ne, Jenny, to nepřipadá v úvahu,“ řekla matka nesmlouvavě. „Pojď, posaď se a vypij si čaj.“

Jenny se najednou rozzlobila.

„Ale já chci jít,“ vztekala se. „Musím vidět, že se tomu dítěti daří dobře. Žádný čaj nechci. Teto Rosemary řekni že mohu, je to tvůj dům. Tati, řekni, že mohu, mami nech mě jít!“

Naprosto nečekaně jí tatínek přispěchal na pomoc.

„Co je s tím dítětem?“ zeptal se. „Je to nakažlivé?“

„Nemyslím,“ odpověděla teta Rosemary. „Viděla jsem ho už dřív. Hladoví a trpí podvýživou.“

„Tak ji snad, Alžběto, pustíme, nemá-li Rosemary nic proti,“ rozhodl. Jenny vítězoslavně opustila místnost a pan Swift se obrátil ke své manželce.

„Drahá,“ řekl, „dovol, ať jí pomůže, jak umí. Potřebuje někomu pomáhat. Když uvidí takové věci, bude méně zaměřená na sebe. Rosemary je rozumná a určitě dá pozor na infekci.“

„Snad ano,“ souhlasila Jennina matka a lehce si povzdechla. „Kdyby tak mohla mít mladšího sourozence,“ dodala toužebně.

Mezitím se Jenny a její teta skláněly nad bledolícím děťátkem. Jeho matka zatím obšírně vyprávěla Rosemary politováníhodný příběh – obvyklý případ chudoby, neznalosti a špatné výživy. Zdálo se, že je na pomoc skoro pozdě, ale možná, že je tu přece jen jiskřička naděje. Teta Rosemary zabalila slabé stvoření do přikrývky a obrátila se na Jenny.

„Jenny, jdi nahoru,“ řekla, „a přines mi hrneček, lžičku a vezmi z police nad kamny nějaký cukr.“

Jenny poslušně odběhla a rychle přinesla, co jí bylo řečeno. „Teď ještě dojdi pro konvici,“ poručila po chvíli teta.

Jenny byla zase v mžiku zpátky.

„Podej mi tamhlety bílé tabletky z třetí police,“ přikazovala teta. Jenny to začalo trochu vadit, byla zvyklá, že ji každý za všechno hned pochválí, a měla pocit, že ji teta úplně přehlíží.

„Opláchni, prosím, hrnek a lžičku vařící vodou… rozmačkej jednu tabletu… smíchej ji s trochou vody a podej mi tu láhev…“

Jenny zapomněla na svoji náladu, zapomněla na tetu i na sebe. Klečela teď na matraci a vnímala jen slabý zvuk, jak se miminko pokoušelo něco polknout. Lék mizel kapku po kapce v dítěti a tomu se trochu ulevilo. Dostalo ještě několik lžic sladké vody a pak začala teta Rosemary s matkou dítěte mluvit arabsky. Vysvětlila jí, že tu musí ještě hodinu počkat, pak dítě dostane znovu napít.

„Musí se uzdravit,“ mumlala si Jenny. „Musí, musí!“

A pak udělala teta Rosemary něco překvapivého, co Jenny nezažila nikde jinde než v kostele. Ukázala na obraz na zdi, na Ježíše, který držel v náruči dítě, a zřejmě o něm ženě vyprávěla. Pak položila ruku na ženina kolena a hlasitě se modlila za to malé, nemocné dítě. Jenny nerozuměla tomu, co teta říká, ale věděla, že se modlí, protože měla zavřené oči.

„To jsem zvědavá, jestli to bude k něčemu dobré,“ myslela si Jenny a pohlédla na obraz na zdi. Zdálo se, že to namalované dítě na obraze, které k sobě Ježíš tak pevně tisknul, je příslibem bezpečí i pro děťátko živé.

„Určitě mu bude lépe,“ vydechla Jenny a znovu se nad ním naklonila. Jak je pozorovala, promodralá oční víčka se zachvěla a děťátko otevřelo oči.

15

Po této události už nebylo třeba dělat žádné plány, protože Jenny s rozhodností oznámila, že ve městě zůstanou, dokud nepojedou zpět do Anglie, a že bude každý den ošetřovat Kinzu a pomáhat tetě Rosemary s nemocnými dětmi.

Panu Swiftovi se její rozhodnutí docela líbilo, jenom nevěděl, co bude tři týdny dělat uvězněný v nepřístupném horském zapadákově, jen aby uspokojil náhlou touhu své dcery pomáhat nemocným dětem. Paní Swiftová si úzkostlivě povzdechla a trvala na tom, že Jenny alespoň třikrát denně musí kloktat. Jenny byla zjevně nadšená a teta Rosemary v skrytu duše šťastná. Z jejího hlediska byly prázdniny překvapivým úspěchem.

Byla neděle odpoledne a v neděli byla ordinace zavřená, jen odpoledne se tu konalo shromáždění pro ženy. Jenny právě dorazila, když ženy odcházely. Pozorovala, jak jdou pomalu ulicí, miminka pevně přivázaná na zádech. Přes hlavu měly přehozené bílé hábity, které je zakrývaly od hlavy až k patě.

„Se svými děťátky na zádech vypadají jako velbloudi,“ poznamenala Jenny, když vhopkala po schodech do domu. „Člověk by si myslel, že se miminka musí udusit, viď? Proč nemají kočárky jako ostatní lidé?“

„Nemohou si dovolit je koupit,“ odpověděla teta Rosemary s úsměvem. „Ale určitě to není nejlepší způsob jak nosit děti, to máš pravdu. Mnoho dětí vyrůstá s nerozvinutým hrudníčkem, protože nemají dostatek vzduchu. Všimla sis, jak jsou některé bledé?“

„A také hubené a špinavé,“ dodala Jenny a krčila při tom svůj malý nos. „Škoda, že tu není víc lidí jako ty, tetičko, aby učili ženy, jak se řádně starat o děti. Přemýšlela jsem o tom a rozhodla jsem se, že až vyrostu, stanu se také misionářkou, založím tu útulek a budu léčit nemocné lidi jako ty. Už se na to těším.“

Rosemary se podívala do snědé tváře, která k ní důvěřivě vzhlížela, a chvíli nic neříkala.

„Jenny, nemůžeš být misionářkou, dokud se s tebou nestane něco velmi důležitého,“ řekla konečně.

„Proč ne, tetičko?“ zeptala se Jenny překvapeně. „Můžu se přece stát ošetřovatelkou a naučit se, jak o děti pečovat. To přece stačí, ne?“

„Myslím, že to nestačí,“ odpověděla teta s úsměvem. „Ale nebudeme o tom hovořit tady na chodbě. Pojď, vezmeme si termosku s čajem a nějaké chlebíčky a půjdeme se posadit do zahrady pod tvrzí. Tam si o tom popovídáme. Kinza už bude vzhůru. Ráda tam chodí.“

„To je báječné!“ volala Jenny a brala schody po dvou, aby připravila, co bylo třeba. „Maminka říkala, že pokud mě pozveš, můžu zůstat na čaj. Ptala jsem se jí na to.“

„To bylo od tebe velmi prozíravé,“ smála se teta Rosemary. „Postarala by ses o Kinzu? Já zatím připravím čaj a zákusky. Voda v konvici se už vaří, můžeme za chvilku vyrazit.“

O deset minut později si to teta Rosemary, Jenny a Kinza vykračovaly přes ospalé tržní náměstí směrem ke staré drolící se bráně ve zdi věže. Jenny nesla koš s jídlem a Kinza svůj míč. Když šplhaly po schodech, vesele si povídaly, ale jakmile došly do zahrady, ztichly a obdivovaly se kráse. I Kinza tiše stála a spokojeně vdechovala vůně. Byly tu mezi zdmi, ale neviděly cihly ani kameny, jen vlající závěsy wistarie a jasmínu. Záhony svítily maceškami a narcisy a slunce vše ozařovalo. Ticho narušovalo jen čilé repetění hnízdících čápů, občasné zaskřehotání pávů a jemné plesknutí v rybníce, kde sněhobílá husa učila plavat sedm ochmýřenych housátek.

„Dej pozor, aby tam Kinza nespadla,“ varovala teta Rosemary. „Pohlídej ji, já zatím připravím čaj.“

Otevřela košík a na chvíli se zahleděla na děti, které si spolu hrály. Z Kinzy rostlo krásné, silné a zdravé děvčátko. Měla pěkné ručičky, nožky a měkké tmavé kudrny. Kdo vlastně je a co z ní bude? Už teď je třeba prakticky myslet na její budoucnost, má-li být užitečná a šikovná. A co Jenny? Bude z ní bezstarostné, sobecké, soběstředné stvoření?

Jenny si všimla, že jídlo je už připravené, vzala Kinzu za ruku a přiběhly spolu k Rosemary. Sedly si na nízkou zídku u rybníka uprostřed zahrady, pod obloukem zelených výhonků popínavých růží, které co nevidět rozkvetou. Kinza byla zaměstnána sladkým bochánkem a Jenny, která si vzala chlebíček, se tázavě obrátila na tetu.

„Co musím ještě udělat, abych mohla být misionářkou?“ zeptala se, jako by rozhovor ani nepřerušily.

„Záleží na tom, co chceš dělat,“ odpověděla teta Rosemary pevně. „Chceš-li pouze léčit jejich těla, pak se můžeš stát zdravotní sestrou nebo lékařkou. Mnozí z nich jsou však velice chudí, onemocní brzy znovu a naše těla tu v každém případě nežijí nadlouho. To, na čem nejvíc záleží, co má žít věčně, to je naše skutečné já, kterému říkáme duše. Můžeš lidem skutečně pomoci a učinit je šťastnými jen tehdy, povedeš-li je k Pánu Ježíši, a nemůžeš nikomu ukázat na Ježíše, dokud jsi ho nepoznala sama. Není tedy nejdůležitější, co znáš, ale koho znáš.“

„Vždyť ty sama denně trávíš tolik času podáváním léků,“ namítala Jenny. „Proč bych prostě nemohla dělat totéž?“

„Mohla bys,“ opáčila teta Rosemary. „Ale ty sis nevšimla, proč mi to tak dlouho trvá. Vysvětlím ti to. Všichni ti chudí lidé jsou také hříšní a jenom Ježíš jim může odpustit. Všichni se bojí smrti a jenom Ježíš jim může odejmout strach z ní. Většina z nich je smutná a unavená a jen Ježíš je může potěšit a dát jim odpočinek. A on touží se k nim přiblížit se svým odpuštěním a láskou. Není tu na zemi osobně viditelný, nemůžeme ho vidět a slyšet tak jako za dnů, o kterých píše Bible. Vstupuje však do srdcí lidí, kteří ho milují, a používá si jejich rtů, aby mluvil, a jejich rukou, aby se lidí dotýkal. Já jim nedávám jenom léky, aby jim bylo lépe, ačkoli bych si moc přála, aby se uzdravili. Když jim podávám léky, chci, aby zároveň poznali, že je to Ježíš ve mně, kdo se zajímá o jejich bolest a chce jim pomoci. Nemůžeš jen hovořit o Ježíšově lásce, tomu nerozumějí. Musíš jim ji ukázat láskyplnými skutky. Nejprve si ovšem musíš být jistá, že Ježíš je doopravdy v tvém srdci a jeho láska v tobě pomáhá druhým. Jinak poneseš do lidské tmy jenom prázdnou svítilnu.“

Jenny chvíli mlčela a pak se zeptala: „Dobře, ale jak poznáš, jestli tam Ježíš je, nebo není?“

„Jak se dostane světlo do prázdné svítilny?“ zeptala se teta Rosemary. „Je třeba ji prostě otevřít a dát do ní svíčku. Ježíš je Světlo a chce k nám vstoupit dovnitř. Když mu uvěříme, je to, jako bychom mu otevřeli dveře a pozvali ho dál. Je-li sklo ve svítilně čisté, světlo jasně svítí. Je-li však sklo zamlžené a špinavé, je světlo velice mdlé. První věcí, kterou Ježíš udělá se svým světlem, je, že nám ukáže naše hříchy, které ho zakrývají – naše povaha, svévole, netrpělivost a neposlušnost. Chceme-li k sobě skutečně pozvat Ježíše, on nás očistí a jeho krásné, jasné paprsky z nás pak svítí do okolí. A ztracení a ustrašení lidé, kteří žijí ve tmě, přicházejí ke světlu. Nejde jim o svítilny, ale o světlo. Misionáři sami o sobě nejsou moc důležití. Jsou to jen prázdné svítilny. Na čem záleží, je Světlo.“

Zase bylo chvíli ticho.

„Takže jen velice dobří lidé mohou být misionáři?“ zeptala se Jenny zamyšleně.

„Ne tak docela,“ řekla teta. „Mnozí lidé jsou dobří a laskaví i bez Ježíše. Jsou jako pozlacené lampy, které se blýskají na slunci, ale večer slunce zapadne. Naše vlastní dobrota naneštěstí trvá jen tak dlouho, jako my sami – umře s námi. Ježíšova láska, život i dobrota trvají na věky a člověk, ze kterého září jeho Světlo, trvá také na věky. To je to, čemu říkáme věčný život. Ježíšova dobrota je ovšem daleko lepší, silnější a čistší než lidská dobrota. Je dokonalá, protože kromě Ježíše, nebyl nikdo nikdy tak dokonale dobrý.“

„Maminka a tatínek!“ zvolala náhle Jenny, vyskočila a běžela jim po úzkých pěšinách naproti, až jí světlé kudrnaté vlasy poletovaly. Byla docela ráda, že může utéct od rozhovoru, protože teta Rosemary říkala některé zneklidňující věci, například to, že misionáři nejsou tak důležití. Jenny nechtěla být zneklidňována. V úzkém okruhu, ve kterém žila, byla vždycky velice důležitou osobností. A tak to bylo správné a v pořádku, myslela si Jenny, když tatínkovi přistála v náručí. Úsměv na jeho tváři a pohled do maminčiných očí ji o tom ujistily. Ať se stane cokoli, pro maminku a tatínka bude vždycky nejdůležitějším člověkem na světě.

Tetička Rosemary ji následovala a za ruku vedla Kinzu, která byla samý drobeček. Její oči se nad Jenninou hlavou setkaly s Alžbětinýma a byl to šťastný a chápavý pohled. Bylo úžasné vidět Jenny, jak běhá a je znovu při síle. Jednou z nejlepších věcí na této dovolené bylo, že obě ženy obnovily své staré přátelství, které nyní kvetlo tak silně a spolehlivě jako dříve, než je jejich životní cesty rozdělily. Alžbětin půvab, laskavost a pokojné manželství vzbuzovaly v Rosemary obdiv. Alžběta na druhé straně připustila, že její sestřenice naprosto nemaří čas. Pohled na tvář maminky nemocného děťátka ji poučil, že přes nebezpečí nemocí a bolesti může Rosemary svěřit Jenny bez obav jako nikomu jinému. Bylo zvláštní, že ještě před několika týdny, kdy se snažila obklopit svoji malou dcerku slunečním jasem a krásou, by rozhodně nedovolila, aby Jenny měla co do činění s chudobou a nemocí.

„Jsou vlastně různé druhy krásy,“ uvažovala. „Léčit, pomáhat a dávat je krásné. Nechci, aby Jenny byla samotářská a žila jen pro sebe. Chci, aby se jí dobře dařilo na světě, aby se dobře vdala, ale také aby byla dobrá a nesobecká. V tom jí zřejmě může Rosemary pomoct.“

Když své myšlenky svěřila manželovi, souhlasil. „V tom útulku se naučí něco praktického,“ prohlásil. „Třeba se jednou také stane ošetřovatelkou. Ve škole ji nepovažují za mimořádně nadanou a kdyby přišla válka, bude moci být užitečná.“

Alžběta rychle změnila téma. Spojení Jenny s válkou se jí vůbec nelíbilo a neměla ráda, když se o obojím mluvilo jedním dechem.

„Rosemary,“ řekla a přitulila Kinzu k sobě, „nemohl by ti to mrně někdo pohlídat aspoň dnes večer, abys mohla jít s námi do hotelu na večeři?“

„V neděli za mnou nikdo nepřichází, kromě žen do odpoledního kroužku. Je to můj volný den. Ráda bych přišla. Půjdu domů, dobře Kinzu uspím a pak za vámi přijdu.“

„Jé, mami, podívej, páv roztáhl ocas!“ volala Jenny. Táhla rodiče, aby se šli podívat, zatímco Rosemary s Kinzou odcházely domů. Slunce se už blížilo k obzoru a jeho dlouhé paprsky měkce osvěcovaly tržiště.

O hodinu později už Rosemary seděla v jídelně velkého hotelu pod křišťálovým lustrem. Večeřela s pánem a paní Swiftovými a s Jenny, která si na její počest oblékla svoje nejlepší šaty. Večeře, která měla čtyři chody, byla pro Rosemary velkou událostí. Měly si toho s Alžbětou vždycky tolik co vyprávět. Dnes večer se hovor stočil na Kinzu.

„To je tak krásné stvořeníčko,“ prohlásila paní Swiftová. „A je tak kruté, že je slepá. Co s ní do budoucna zamýšlíš, Rosemary?“

„Byla bych ráda, kdyby tak za tři roky mohla jít do nějaké školy, kde by se naučila Braillovu písmu pro slepé a třeba plést košíky,“ odpověděla Rosemary. „Mohla by si pak sama vydělávat na živobytí. Po škole se může vrátit ke mně. Pokud se stane skutečnou křesťankou, může být později misionářkou vlastním lidem i přesto, že je slepá.“

Jenny se naklonila přes stůl a samou horlivostí málem převrhla sklenici.          I

„Tati, škola pro slepé, tam, co nás pozvali o Vánocích!“ volala. „Mami, mohla by u nás občas zůstat a já bych se o ni starala. Bylo by to, jako bych měla malou sestřičku. Mohly bychom být hodně spolu, ona mě má moc ráda. V té škole měli tak pěkné Vánoce! Tetičko Rosemary, kdy by mohla přijít? Nemohla by s námi jet už teď?“

Sestřenice na sebe tázavě pohlédly.

„Jenny nemá špatný nápad,“ uvažovala paní Swiftová. „Je to výborná škola a přijímají i dost malé děti. John ji tam může beze všeho nechat zapsat. Je v radě školy a má dost velký vliv. Čím dřív přijde, tím rychleji se naučí anglicky. Může s námi jet autem a ty bys s ní nemusela cestovat.“

Rosemary váhala. Nevěděla, co na to říct. Bylo to vše tak náhlé. Jenny nadšením nadskakovala na židli.

„Jenny je vždycky unuděná z tak dlouhé cesty,“ dodala paní Swiftová. „Bývá daleko šťastnější, když s námi jede nějaké dítě.“

„Já prostě nevím, jak se rozhodnout,“ ozvala se konečně Rosemary. „Je to od vás moc laskavé… ale je ještě moc malá na to, aby odešla. Mohla bych si to den dva promyslet?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Alžběta. „Dej nám vědět, až si budeš jistá. Ne, Jenny, nenaléhej. Lidé se nemohou naráz rozhodnout o důležitých věcech, aniž by měli čas na rozmyšlenou. Mohli by se rozhodnout špatně.“

„Já už jsem se o této důležité věcí rozhodla,“ prohlásila Jenny důležitě. „Tetičko Rosemary, že řekneš ano, viď? Myslím, že je to nejlepší nápad, jaký jsem kdy dostala. I maminka a tatínek si myslí, že je to dobré. Jé, tati, podívej, dávají na puding zmrzlinu, kterou nemáš rád. Mohl bys dělat, že ji máš rád? Já bych si ji vzala i za tebe.“

V nadšení, že bude mít dvě porce zmrzliny, zapomněla Jenny na chvíli na Kinzu a pak už se hovořilo o něčem jiném. Celý večer příjemně ubíhal, až se Rosemary zvedla k odchodu.

Paní Swiftová vstala také. „Doprovodíme s tatínkem tetu domů a ty, Jenny, drahoušku, jdi spát.“

„Dobře,“ odpověděla Jenny, která byla spokojená a měla neobvykle poslušnou náladu. Objala tetu kolem krku a šeptala, aby to nikdo jiný neslyšel: „Budeš o tom moc přemýšlet, viď, tetičko?“

„Ano, Jenny, moc a budu se modlit, aby mi Bůh ukázal správnou cestu.“

„Myslíš, že ti ji ukáže už zítra ráno?“

„Nevím, Jenny. Je to velká věc, dej mi aspoň dva dny.“

„Dobře, řekni mu, aby ti to ukázal co nejrychleji, a taky řekni, aby to bylo ano.“

„A nemohla by ses ho zeptat taky ty, Jenny?“

„Já to neumím, ale pokusím se. Dobrou noc, tetičko Rosemary.“

„Dobrou noc, Jenny.“

Jemně se vymanila z dětských rukou, které ji pevně objímaly, a vydala se napříč tmavým tržištěm spolu se Swiftovými. Pod pouliční lampou se otočila, aby zamávala Jenny, a tmavý obrys dětské postavy v osvětlených hotelových vratech jí mával zpět.

16

Hamid uvítal, že už přichází jaro. Ať je člověk jakkoli otužilý, nikdy si úplně nezvykne na promodralé prsty u nohou a rukou, na mokré, přilepené hadry na těle, na nemilosrdný vítr a šlehající déšť či sníh, který štípe nekrytou pokožku. Ale to už bylo pryč. Sluníčko teple a příjemně svítilo, čápi si stavěli hnízda, květiny oblékly hory, květy třešní a broskvoní krášlily údolí. V ulicích poskakovala a trkala se kůzlata. Hamid, jako všechno mladé a rostoucí, se povytáhl o několik centimetrů a vypadal víc než kdy předtím jako strašák v poli. Šaty, které dostal od anglické ošetřovatelky, se rozpadaly na kusy, ale teď už mu to nevadilo. Právě se blaženě protáhl na schodech krámku s koblihami, slízl si olej z prstů a pozoroval ruch na tržišti svýma jasnýma, všímavýma očima.

Ve dnech trhu bylo vždycky na co se dívat. Opálené venkovské ženy se zvučnými hlasy proudily na tržiště, sehnuté pod ohromnými náklady dřevěného uhlí. Pak přijelo nákladní auto s krabicemi čerstvých stříbrných ryb ze Středozemního moře a tuláci z tržiště se drali dopředu, aby si něco vydělali tím, že nosili promáčené krabice s rybami na trh. Umolousaní kluci se proplétali davem a prodávali zaprášené koblihy, navlečené na šňůře. Osli se strkali a hýkali. Hamid zahlédl Kinzu, jak si vyšlapuje v červeném svetru mezi Jenny a anglickou ošetřovatelkou na trh, aby tam něco nakoupily.

Pak uviděl Hamid ještě někoho. Na chvílí se mu zdálo, že sní, a promnul si oči, ale nespal. Skočil pozpátku do krámku a skryl se mezi kamenným ohništěm a pultem, kde se ráno smažily koblihy. Pak vykoukl jako poplašený zajíc ze své nory a pozoroval, co se bude dít.

Jeho nevlastní otec, Si Mohamed, stál v protějších dveřích a upřeně hleděl na malou skupinku, která si, nic netušíc, právě kupovala pomeranče. Pak se k nim přisunul blíž jako had, který pozoruje malého králíka při hře, aby po něm v pravou chvíli vyrazil. Všechno přesně vnímal: slepecké pohyby děvčátka, její šťastné žvatlání, její pevné boty i teplé oblečení. Když ty tři zašly k obchodníkovi s olejem, následoval je. Plížil se za svou nevlastní dcerkou tak blízko, že si Hamid v jednom okamžiku myslel, že ji popadne. Ale ani se jí nedotkl, jenom je nenápadně sledoval v hlučícím davu. Hamid však zahlédl, že jeho tmavé oči planou vztekem a jeho ústa byla sevřená jako krutá ocelová past.

Když se Hamid vzpamatoval z prvního úleku, přestal se bát. Otčím jistě přišel na trh kvůli obchodu a bezpochyby dnes večer město opustí. Neviděl uprchlého syna a už ho neuvidí, protože v nejbližší možné chvíli se Hamid rozběhne k horám a zůstane tam ve společnosti opic, dokud se nesetmí. O Kinzu neměl nejmenší strach. Byla v bezpečí u anglické ošetřovatelky, která ji měla ráda a nikdy by nedopustila, aby odešla. Její domov byla pevnost, do které jeho otčím nevnikne. Hamid zůstane v krámku, dokud ho mistr nepropustí, a pak – pryč přes kopce a daleko odsud.

Mistr přišel a nelíbilo se mu, že jeho pomocník je pod pultem, místo u pultu. Vytahal ho za uši, což Hamidovi nevadilo, a strhnul mu něco z platu, což pro něj znamenalo docela dost. Ale brzy na to zapomněl, protože se mohl radovat ze svobody, byť nebezpečné, vždyť mezi ním a horami leželo tržiště a tam někde skrytý v davu číhal jeho otčím.

Měl však hbité nohy, a tak rychle přeběhl nebezpečnou oblast a vydal se dlážděnou cestou podél okraje města. Pod sebou uviděl údolí řeky.

Kinza, Jenny a teta Rosemary došly domů a vůbec si nevšimly zlověstné postavy, která se plížila až na konec ulice a pozorovala je, dokud za sebou nezavřely dveře. Byl čas otevřít ordinaci. Když Rosemary pracovala, seděla Kinza obvykle na schodech a bavila se s koťaty. Pacienti ji překračovali, nebo se jí vyhýbali. Posledních čtrnáct dní si však často šla hrát s Jenny, která o ni ráda pečovala. Tak také teď se Jenny s pohádkovou knížkou v jedné ruce a s Kinzou v druhé vydala do hotelu za maminkou a tatínkem.

Dvě děvčátka se proplétala hustým davem na tržišti, až vešla do zahrad pod věží, které byly mezi nimi a hotelem. Nikdo v zahradě nebyl, všichni byli zaujati nakupováním a prodáváním. Ospalé ticho svedlo Jenny k tomu, aby se tu chvíli zdržely. Měla plnou hlavu nové knížky. Dočetla ji předtím k velice napínavému místu, a tak si řekla, že si tu bude v klidu asi pět minut číst. Matka jí nakazovala, že se nikde nemá loudat, ani se posadit někde mezi tetinou ordinací a hotelem. Ale maminka přece neví, kdy vyšly. Byl tu krásný kamenný výklenek, ukrytý pod závěsem z wistarie, poblíž klenutého průchodu do vedlejší zahrady. Posadily se tam s Kinzou a Jenny se zabořila do knihy.

Byl to příběh podle Jennina srdce, o dítěti, které mělo malého koně a závodilo na něm. Právě to se Jenny chystala dělat, až se vrátí domů, do Anglie. Ani si nevšimla, že se Kinza zvedla a vydala se po pěšině ke klenuté bráně. Kinza se často pustila na malé procházky sama, s rukama nataženýma před sebe, aby se vyhnula nebezpečí. Když se jí zdálo, že zašla příliš daleko, zastavila se, zapištěla a pak čekala, až ji někdo zanese zpět.

Jenny se dychtivě začetla. Musela dočíst kapitolu, aby se dozvěděla, jestli Anabelin poník získal pohár i napřeskok, nebo ne. Koutkem oka zahlédla Kinzu, jak stojí v klenutém průchodu. Musí ji za chvíli přivést zpět, však se jí zatím nic nestane, jen co dočte tuhle stránku a pak jenom ještě jednu.

Zběžně stránku dočetla, vstala a vydechla ulehčením, protože Anabelin poník snadno zvítězil. Pociťovala vinu, že Kinzu nechala takovou dobu stát v brance. „Kinzo!“ volala horlivě a proběhla stínem do slunečního svitu v sousední části zahrady. Tam se zastavila a oči se jí rozšířily strachem, protože zelený pozemek před ní byl prázdný a pustý. Po Kinze nebylo ani památky.

S tlukoucím srdcem pobíhala od keře ke keři a každý z nich prohledala. Běhala po schodech nahoru a dolů, ale nevypadalo to dobře. Ani na pěšinách nebyly žádné stopy, které by jí sdělily, kudy se malé, klopýtavé nohy vydaly. Kinza naprosto zmizela.

Jenny se poloslepá strachem vyřítila na trh, vrážela do lidí a málem šlapala po vystaveném zboží. Lidé se po ní starostlivě otáčeli a viděli dívku s pobledlými, uplakanými tvářemi a velkýma, ustrašenýma očima. Domnívali se, že ztratila maminku a ukazovali jí směrem k hotelu, ale ona jenom potřásala hlavou, letěla dál a jako šílená všude pátrala po Kinze.

Nakonec zůstala bez dechu tiše stát, a protože už nebylo kde hledat a nechtěla, aby ji lidé okukovali, vrátila se do zahrady, stála osamělá v té osudové kamenné bráně a přemýšlela, co dál.

Nemohla se jen tak vrátit k tetě Rosemary, protože ta jí s důvěrou svěřila Kinzu a ona její důvěru naprosto zklamala. Co by jí teta řekla? Ale co horšího, kde je asi Kinza? Nestalo se jí něco zlého? Je možná někde vyděšená, zraněná, křičí a diví se, proč Jenny nejde. Jenny se rozplakala a s hlasitým vzlykáním se rozběhla do hotelu, vzhůru po schodech do matčina pokoje a do jejího náručí.

Když po několika minutách zmateného, útržkovitého vyprávění paní Swiftová pochopila, co se stalo, také se polekala. Osušila Jenniny oči a vzala ji za ruku.

„Musíme to okamžitě říct tetě Rosernary,“ řekla tak pokojně, jak uměla. „Cestou ještě jednou prohledáme tržiště.“

Jenny tiše stála. „Nemůžu jít k tetě Rosemary,“ namítala žalostně. „Mami, já prostě nemůžu. Musíš jít a říct jí to sama.“

„Ne,“ prohlásila paní Swiftová stále klidně, ale rozhodně. „Ty musíš jít také a povědět jí to. Podívej, Jenny, stalo se to proto, že jsi byla neposlušná a nespolehlivá. Musíš najít odvahu a vzít na sebe hanbu, kterou zasluhuješ. A musíme jít okamžitě. Jestliže někdo Kinzu vzal, je každý okamžik drahý. Tatínek je na terase a půjde s námi.“

Byla to mlčenlivá skupinka, která se vydala z hotelu na cestu. Pan Swift navrhl, že projde ještě jednou tržiště a ony mají znovu prohledat zahradu. U schodů se rozdělili. O deset minut později se znovu sešli, vážní a ustaraní.

„Tak tedy, čím dřív zajdeme k Rosemary, tím lépe,“ řekl pan Swift. „Zná zdejší řeč a může se poptat lidí.“

Potkali však Rosemary už na tržišti. Šla do hotelu pro Kinzu, protože se blížila doba, kdy měla večeřet. Pan Swift jí řekl, co se stalo. Zatímco mluvil, stála Jenny trochu stranou, s očima upřenýma do země a neodvážila se podívat tetě do očí. Čekala, co na to teta řekne, jestli jí tu přímo uprostřed tržiště vyhubuje. Ale nestalo se tak. Ani teď, ani později jí nevyčetla její nedbalost. Zdálo se, že na ni všichni zapomněli. Všichni mysleli jen na Kinzu.

Vrátili se do obezděné zahrady, aby si pořádně prohlédli místo, kde Kinzu viděli naposledy, a Rosemary se pak mohla vyptávat prodavačů, kteří byli nejblíž. Ale nikdo jí nedokázal nic říct. Ať se stalo, co se stalo, muselo se to stát za klenutou branou v sousední zahradě, která byla od cesty zakrytá vysokou zdí. Z té zahrady vedly tři východy, jeden z nich přímo na opuštěnou venkovskou cestu, která se po několika kilometrech větvila na tucet pěšin vedoucích do divokých hor.

„Jsou tu dvě možnosti,“ prohlásila nakonec teta Rosemary, když se všechno vyptávání ukázalo marné. „Buď byla unesena kvůli šatům a v tom případě nám může pomoci policie, nebo se její vlastní lidé rozhodli vzít si ji zpátky a pak se bojím, že je to navždycky. Proti její rodině na ni nemám nárok. Zaprvé ani netuším, odkud pochází, jenom vím, že nebyla odsud…“

Najednou zmlkla, jako by ji napadla nová myšlenka. „Ráda bych věděla, kde je Hamid,“ řekla vzrušeně. „Často jsem si myslela, že s ní má něco společného. Možná, že nám do toho vnese jasno.“

Ale nikdo z party chlapců, kteří pozorovali dění na trhu, nevěděl, kde Hamid je. Naposledy ho viděli v koblihovém krámku a potom, jak se vydává směrem k horám. Všichni se nabídli, že ho půjdou hledat, a jejich opálené nohy se rozkmitaly všemi směry, protože doufali, že bohatý Angličan nálezce patřičně odmění. Jejich pátrání však vyznělo naprázdno, protože Hamid byl daleko ve strži mezi vysokými skalami a krátil si čas házením kamenů po opicích. Měl takovou hrůzu ze svého otčíma, že tam zůstal ještě dlouho po západu slunce a poprvé scházel na chlapeckém shromáždění v domě anglické sestry.

Když policisté vyslechli případ, byli velmi zdvořilí a soucitní, ale pomoci neuměli. Slíbili, že zavolají vládním hlídkám v horách, aby sledovali hlavní cesty a kontrolovali cestující, ale bylo tam příliš mnoho pěšinek mimo jejich dosah, které znali jenom venkované. A kromě toho, i kdyby dítě nalezli, jak ošetřovatelka dokáže, že sama není únosce? Mohli by někoho obvinit z krádeže šatů, ale kvůli dítěti? Policista pokrčil významně rameny, zvedl obočí, potřásl hlavou a roztáhl ruce. Nic víc se k tomu nedalo říct.

Zatím se nedalo nic víc dělat, a tak celí posmutnělí vydali zpět k domu tety Rosemary, aby se aspoň napili a něco snědli. Byli však tak plní obav a zklamání, že nikdo z nich neměl hlad, a tak se Swiftovi po chvíli zvedli, že půjdou. Jenny, bledá a nešťastná, je následovala. Dosud se neodvážila na tetu ani podívat, ale ta její nedbalosti sotva věnovala myšlenku. Byla příliš zaujatá přemýšlením, co se Kinze mohlo stát.

Rosemary byla ráda, že zůstala sama. Sklidila nádobí od čaje, vrátila se do svého malého pokoje a klekla si, aby se modlila za Kinzu. Náhle vedle ní vyskočilo kotě a mňoukalo, aby si s ním někdo hrál. Pod polštářem, o který se Rosemary opřela lokty, bylo něco tvrdého a hrbolatého – Kinzina dřevěná panenka. Rozhlédla se po pokoji a uviděla Kinzin míč, rohož a krabici sladkostí, které jí dala. Vše, nač pohlédla, připomínalo, jak velice jí tu to milované, malé stvoření schází. Rosemary si pojednou položila hlavu na ruce a přemohla ji úzkost. Kde je Kinza? Co se s ní stalo? Jak musí být vyděšená, jak se jí asi stýská a jak je bezmocná ve své skličující temnotě! ,,Ó Bože,“ volala Rosemary, „ochraňuj ji a dej, aby se jí nic nestalo a aby se nebála. Přiveď ji v pořádku zpátky ke mně.“

Jak se modlila, uslyšela za sebou tichý vzlyk. Uvědomila si, že není v místnosti sama. Rychle vzhlédla a uviděla ve dveřích Jenny, bledou, s očima oteklýma od pláče. „Jenny,“ zvolala překvapeně, „ví maminka, že jsi tady?“

„Ano,“ opáčila Jenny a polkla. „Řekla jsem jí, že s tebou musím mluvit o samotě, a maminka mě přivedla až ke dveřím. Zapomněla jsi zastrčit závoru, a tak jsem vešla. Mám tě poprosit, abys mě dovedla domů, až u tebe skončím. Já se ale bojím, že se mnou ani nebudeš chtít mluvit, protože… protože to s Kinzou byla moje chyba. Ach, tetičko, co mám dělat?“

Když domluvila, znovu jí vytryskly slzy. Rosemary zavedla chvějící se děvčátko do místnosti a posadila se vedle ní.

„Jenny, nemůžeš dělat nic,“ řekla jemně, „ale Bůh miluje Kinzu daleko víc než my a On může učinit cokoli. Klekneme si a poprosíme ho, aby malou Kinzu ochránil, utěšil a skryl v bezpečí.“

A tak tu spolu klečely bok po boku a teta Rosemary odevzdávala Kinzu do rukou Dobrého Pastýře. Jenny překvapeně naslouchala, ale bylo jí daleko hůř než předtím. Teta Rosemary to má dobré, myslela si. Když se jí stane něco ošklivého, má kam se schovat– má útočiště, kde najde odpuštění, pokoj a útěchu. Ale Jenny takový úkryt nemá. Cítila se jako vystrčená do tmy. Nikdy si to neodpustí a ani druzí jí nemohou odpustit, jestli se Kinza doopravdy ztratí.

Její nedbalost poprvé něco opravdu způsobila a zdálo se, že z těch hrozných důsledků není úniku. Téměř každý den bývala svéhlavá a prosazovala si svou, a když jí někdo odporoval, neovládala se. Maminka a tatínek ale vždycky byli milí a chápající a připomínali si, že byla tři měsíce nemocná. Tentokrát si šla zase svou cestou, ale už té její neposlušnosti bylo asi příliš.

„Kéž by se Kinza vrátila,“ říkala si Jenny. „Už bych nikdy nebyla neposlušná a zlá. Byla bych stále a stále hodná.“

17

Následující den strávila Rosemary hledáním Hamida, ale ten si zjevně usmyslel, že se najít nenechá. Když brzy ráno uslyšel, že ho hledá anglická ošetřovatelka, přestal pracovat a vydal se znovu do hor. Pročpak se o něho ošetřovatelka tolik zajímá? Možná, že s ní jeho otec mluvil a ona mu ho chce předat. Bylo to nanejvýš podezřelé a Hamid se rozhodl, že jí půjde z cesty.

Ale anglická ošetřovatelka o něho stála tolik, že když se dozvěděla o Hamidově novém útěku do hor, zrušila pravidelné setkání s chlapci a postavila se před západem slunce za sloupy velké kamenné brány, kterou se uprchlík pravděpodobně bude vracet. Nemusela čekat dlouho. Dřív než se světlo ztratilo za západní pásmo hor, malá unavená postava se plížila ze stínu do stínu. Rosemary ho popadla za to, co bývalo košilí.

V první chvíli se zuřivě bránil, ale jak na něho promluvila, její slova ho tak zaujala, že ztichl. „Hamide,“ řekla prosebně, „ztratila se mi Kinza. Můžeš mi pomoci ji nalézt? Víš snad, kam mohla jít?“

Pořád ho pevně držela, ale teď už stál nehybně a nejistě se na ni díval. Zprvu byl příliš ohromený na to, aby mohl posbírat myšlenky, ale postupně se mu mysl vyjasňovala a skládal si dvě a dvě dohromady. Jestli Kinza zmizela, otec ji určitě vzal domů – a jestli ji ošetřovatelka hledá, neví zřejmě nic o jejich otčímovi. Zdálo se mu však, že není příliš bezpečné jí to povědět. Mohla by se spojit s policií a žádný malý psanec nechtěl mít nic společného s policií. Nebo to muže být lest a past a on se bude muset vrátit ke svým lidem. Bylo daleko bezpečnější dělat, že nic neví, a nemít s tím nic společného.

Když ale nic neřekne, Kinza bude ztracená a všechna jeho námaha byla zbytečná. U anglické sestry přece byla tak šťastná, silná a bezpečná. Teď ji prodají žebrákovi, proč by ji jinak otčím chtěl? A on tam nebude, aby ji chránil.

„Nic o tom nevím,“ prohlásil bojovně po dlouhém mlčení, ale jeho oči se ve světle lampy pod branou leskly slzami, jak zadržoval pláč při pomyšlení na Kinzu. Ošetřovatelka si toho povšimla a uvědomila si i dlouhou chvíli ticha, než promluvil. Bylo jí jasné, že Hamid o tom ví daleko víc, než přiznává, ale nebude snadné to z něho dostat. Musí s ním jednat velice opatrně a jemně.

„Půjdeme ke mně domů a povečeříme spolu,“ řekla mírně. „Můžeme si o tom popovídat v klidu. Musíš mít hlad po celém dni v horách.“

V poledne dostal od jednoho pasáčka kousek žitného chleba, ale kromě toho od minulého večera nic nejedl. Dnes přišel o práci i o výdělek a měl hlad jako vlk. Žaludek mu svírala bolest, a když nepřijme nabídku anglické ošetřovatelky, nemá naději, že se dnes večer nají. Neměl by k ní možná chodit, nakonec to může být jenom trik, ale nemůže ho přece přinutit, aby promluvil. Hlad přemohl jeho podezíravost. Jeho malá špinavá ruka vklouzla do sestřiny dlaně a ona ji pevně uchopila a držela. Nepustila ji, dokud nedošli domů a nezamkla za nimi dveře.

Zavedla Hamida do pokoje, kde jednou viděl Kinzu spát. Posadil se na rohož, plný nadšeného očekávání. Hrnec stál na ohni a Hamid vtahoval vůni horké rýže a zeleniny, vařené v olivovém oleji. Přinesla mu plnou misku kouřícího jídla a k tomu tlustý krajíc chleba. Pak si vzala svoji misku a posadila se blízko něho. Během jídla se ho na nic neptala, protože byl plně zaměstnán večeří. Zamyšleně si ho prohlížela. Byl Kinze opravdu mimořádně podobný. Měl stejně tmavé, velké oči, posazené daleko od sebe pod širokým čelem, stejný srdcovitý tvar obličeje, široké lícní kosti, které se zužovaly do krásně modelované malé brady, a stejně odhodlanou křivku úst.

Počkala, dokud nedojedli poslední sousto a miska nebyla vytřena kouskem chleba. Pak promluvila s jistotou, kterou ve skutečnosti neměla.

„Hamide,“ řekla pevně, „víš, kdo ukradl tvoji sestřičku Kinzu? Jestliže ano, musíš mi to říct, protože si ji chci vzít zpátky.“

Rosemary byla velice unavená, napjatá a bála se, že její domněnka je chybná. Když končila větu, zachvěl se jí nepatrně hlas. To zachvění ujistilo Hamida, že ho nechce nachytat ani obelstít, ale že v ní naříká milující srdce. Přisunul se k ní blíže a posadil se na bobek tak, aby jeho hlava byla u jejích kolenou. Pozvedl k ní svoji zarudlou tvář.

„Myslím, že ji sebral můj otčím,“ odpověděl. „Viděl jsem ho, jak ji na tržišti pozoruje. Sledoval vás přes náměstí, ale já jsem se domníval, že s vámi je Kinza v bezpečí.“

Sestra byla svým úspěchem překvapená, ale nedala nic najevo. Každý nevhodný pohyb by ho mohl zase umlčet. Pokračovala tedy pokojně.

„Kde žije tvůj otčím?“ Hamid jí řekl jméno vesnice.

„On nevěděl, že je Kinza u mne?“

„Ne.“

Anglická sestra učinila další pokus: „Proč jsi ji tehdy posadil do průjezdu mého domu?“

„Matka mi to přikázala.“

„Proč?“

„Otčím Kinzu nechtěl. Chtěl ji prodat žebrákovi. Kinza by byla velice nešťastná, tak ji moje matka poslal k vám.“

„A co teď?“

„Otčím ji určitě prodá žebrákovi, chce peníze.“

Sestra se zděsila. Kinziny vyhlídky byly ještě daleko horší, než si představovala, Musí ji nějakým způsobem zachránit. Donutila se ke klidu a ptala se dál: „Jak daleko je odtud vaše vesnice?“

„Dva dny cesty na koni, ale otčím zřejmě přijel po silnici nákladním autem a to trvá asi tak půl dne.“

„A jak jsi sem dorazil ty?“

„Částečně na nákladním autě, ale většinou pěšky.“

„A Kinza?“

„Na mých zádech.“

Říkal to, jako by si s někým povídal na ulici, a sestra obdivovala jeho odvahu. Když toho tolik udělal pro Kinzinu záchranu, určitě jí pomůže i teď.

„Kdybych zajela do vaší vesnice a nabídla otci, že mu za Kinzu zaplatím víc než ten žebrák, myslíš, že by mi ji prodal?“

„Nevím, možná. Ale jak ten dům poznáte? Vesnice je roztroušená mezi kopci.“

„Musíš jet se mnou a ukázat mi ho.“

„Já nemůžu, otčím by mě strašně zbil.“

„Nemusíš jít se mnou až domů, jenom mi zpovzdálí ten dům ukážeš.“

„Ale každý z té vesnice mě zná a řekne to otčímovi.“

„Dorazíme tam po západu slunce v autě toho Angličana, nikdo tě po setmění nepozná. Že to uděláš pro Kinzinu záchranu, viď?“

Naklonila se k němu se vší vážností a položila mu ruce na ramena. Seděl a drbal si pochybovačně hlavu, bojoval se strachem.

„Hamide, když odmítneš, nenajdu ji. Bude ji mít žebrák a ona bude trpět hladem a zimou na ulicích a celý svůj život bude žít ve tmě. Vrátí-li se, bude šťastná a já ji budu učit o Pánu Ježíši a ona poroste se srdcem plným štěstí a světla. Vždyť jsem ti o něm tolikrát vyprávěla, ještě v něho věříš?“

Pohlédl na ni plaše, ale jeho tvář jako by zasvítila. „Miluji velice Pána Ježíše,“ odpověděl prostě. „Odpustil mi moje hříchy a udělal moje srdce šťastným.“

Sestra se dychtivě chytila jeho slov.

„Pak od tebe také může odejmout strach a dát ti statečné srdce,“ naléhala. „V Bibli je napsáno, že dokonalá láska Pána Ježíše vyhání z našeho srdce strach. Už se pak nemusíme bát. Pojď, poprosíme Pána Ježíše, aby ti vyhnal ze srdce bázeň, abychom spolu zachránili Kinzu.“

Poslušně zavřel oči a nastavil dlaně spojené do hrsti, jako by očekával, že mu do nich bude vylito požehnání. Když se ošetřovatelka modlila, opakoval slova po ní a přivlastňoval si je. Při modlitbě se mu vynořily dvě myšlenky: Jestli ho Ježíš skutečně miluje, nedovolí, aby ho otčím zbil, a pak není důvod, proč by se měl bát. A druhá myšlenka: To bude nádhera jet do jejich vesnice Angličanovým velkým, šedým, rychlým autem.

To Boží Duch vdechoval šťastné, statečné myšlenky do jeho znepokojeného srdce. Když končili modlitbu, byl připravený přistoupit na ošetřovatelčin návrh a nakonec opouštěl dům ve stavu příjemného nadšení. Když procházel tržištěm, představoval si, jak sedí v autě u okénka a pyšně mává svým kamarádům, kteří zezelenají závistí, až ho uvidí při jeho královské, kouzelné jízdě. Spokojeně se zasmál a poskočil. Teplý noční vánek ovíval jeho rozpálené tváře a on se těšil na dobrodružství. Otčím udělá pro peníze cokoli a ošetřovatelka mu určitě nabídne daleko víc, než by mu dal žebrák.

Jakmile Hamid opustil dům, vydala se Rosemary do hotelu, aby předložila svoje plány Swiftovým. Neviděla je od rána, kdy se u ní zastavili, aby jí řekli, že Jenny je neklidná a nešťastná, a tak se rozhodli podniknout delší výlet autem do hor a najíst se venku. Jenny, plná plánů na Kinzinu záchranu, nechtěla na výlet jet, ale otec na tom trval. Vypadalo to na scénu a odjížděli s Jenny, která se krčila vzadu v autě, nabručená jako bouřkový mrak.

Když tam Rosemary přišla, seděli v pokoji a vypadali unaveně a sklíčeně. Stavovali se u ní již dříve, aby zjistili, jestli není něco nového, ale ona v té době postávala v bráně a vyhlížela Hamida. Když ji teď zahlédli, vyskočili.

„Zjistila jsi něco?“ ptali se dychtivě.

„Ano,“ řekla Rosemary a nemohla skrýt své vzrušení. Sedla si do prázdného křesla, nahnula se dopředu a vyprávěla jim celý podivuhodný příběh.

„Sjednala jsem to ovšem s Hamidem bez vás,“ končila, „ale jsem přesvědčená, že nám budete chtít pomoci, vždyť jste byli na Kinzu tak hodní. Musíme se vydat na cestu zítra odpoledne, abychom tam dorazili brzy po západu slunce. Může nám to trvat tak čtyři hodiny. Hamid říká, že od místa, kam se dá dojet autem, se musí jít ještě pořádný kus pěšky. Zpátky bychom byli až po půlnoci, ale věřím, že vám to pro jednou nebude vadit.“

„Samozřejmě, že ne,“ ujišťovala ji paní Swiftová horlivě. „John vezme tebe a Hamida a já tu zůstanu s Jenny. Myslím, že by neměla jet s vámi. Mohla by sice spát v autě, ale museli bychom ji budit, až bychom se někdy k ránu vrátili.“

„Když ji necháme doma, její remcání nevezme konce,“ namítnul otec. Bylo patrné, že z jejich tváří mizí napětí a viditelně se jim ulevilo.

„Je už Jenny v posteli?“ zeptala se Rosemary. „Mohla bych jí to říct, nebo už spí?“

Swiftovi se na sebe podívali a chvíli mlčeli. Pak promluvila Alžběta:

„Ano, jdi a pověz jí to. Kéž by se ti podařilo rozmluvit jí špatnou náladu. Na tebe ona dá, já už si s ní nevím rady. Měli jsme dnes hrozný den. Byla protivná a bručela od chvíle, kdy jsme vyjeli, až do návratu. Nechtěla totiž vůbec jet. Chtěla zůstat doma a pomáhat ti hledat Kinzu. Beru samozřejmě ohled na to, že byla nemocná, ale když není po jejím, opravdu se chová jako rozmazlené děcko.“

„Když jsme se vrátili, poslala jsem ji za trest hned do postele,“ dodala paní Swiftová sklíčeně. „Není zvyklá na tresty a na její nervy je toho všeho moc. Najdeš ji, chudinku, v mizerné náladě. Jestli ji zítra s sebou nevezmeme, ztropí nepěknou scénu.“

„Chudinku, říkáš?“ opáčila Rosemary. „Podívám se, jestli je ještě vzhůru.“ Pozvolna vystoupala po schodech a zaklepala na dveře. Žádná odpověď. Otevřela tedy dveře a vešla.

„Co zase chceš?“ ozval se zpod přikrývky vzdorovitý hlas. „Nemůžeš mi přece poručit, kdy mám usnout!“

„Jenny, to jsem já,“ řekla teta Rosemary klidně, přešla k její posteli a posadila se.

Jenny se okamžitě vztyčila a upadla do rozpaků, protože před tetou mluvila i s rodiči vždycky zdvořile, protože chtěla dělat dojem milého dítěte. Rodiče o ní jistě mluvili a ona teď musí získat tetičku na svoji stranu. Tatínek s maminkou jí tentokrát naprosto neporozuměli a zlobili se na ni, místo aby ji litovali. Teta ji určitě pochopí, bude k ní milá a uzná, že s ní bylo špatně zacházeno.

„Ach, tetičko Rosernary,“ zvolala Jenny a propukla v pláč. „Jsem tak ráda, že jsi přišla. Celý den jsem myslela jen na Kinzu.“

„Ne, nemyslela,“ odpověděla teta věcně. „Celý den jsi přemýšlela o sobě, a proto jsi tak nešťastná. Sobečtí lidé jsou vždycky nešťastní, protože jim velice vadí, když si nemohou prosadit svou.“

„Já nejsem sobecká,“ vzlykala Jenny zlobně. „Ty mi taky nerozumíš, zrovna jako maminka a tatínek. Pořád musím myslet na to, kde je Kinza, a oni mě odvezou na výlet! Jenom tady přece můžu Kinzu najít, nebo se o ní dozvědět něco nového.“

„I kdyby ses dozvěděla něco nového, Kinze by to nepomohlo,“ odpověděla teta Rosemary. „Jenom bys tím uspokojila svoji zvědavost. A protože jsi ji nemohla uspokojit, zkazila jsi rodičům celý den. Jestli tohle není sobecké, pak už nevím, co by mohlo být.“

Jenny nevěděla, co na to odpovědět, tak jen zoufale opakovala: „Ty mi nerozumíš.“

„Ale ano, Jenny, dobře ti rozumím,“ řekla teta, klekla si k posteli a přitáhla k sobě nahněvanou, zlostnou dívenku. „Chápu, že jsi vždycky měla vše, co jsi chtěla, a tatínek s maminkou ti vždycky dávali pěkné věci a byli na tebe hodní. Domníváš se, že není nic důležitějšího než tvé vlastní štěstí. Tvoje srdce je jako malý uzavřený kruh a ty jsi v jeho středu. Kdykoli je ti něco na obtíž nebo tě někdo zraní, myslíš si, že je konec světa. Jenny, až budeš starší, pořád víc věcí ti bude na obtíž a častěji budeš zraněná. Tak ale dospěješ ve velmi nešťastnou ženu, neschopnou skutečné lásky. Podívej, vždyť ty nemáš vůbec čas ani zájem, abys někoho doopravdy milovala, protože všechnu svoji lásku soustřeďuješ na sebe.“

Jenny ztichla. Nikdo s ní nikdy takto nemluvil. Tatínek s maminkou většinou končili podobné záležitosti slovy: „Nevadí, miláčku, my víme, žes to tak nemyslela. Zapomeňme na to.“

Možná, že má teta Rosemary do jisté míry pravdu. Ano, cítila se často velice, velice nešťastná, prostě jenom proto, že nemohla prosadit svou vůli. I jí by se líbilo být vždycky šťastná a netrápit se, když nedostala, co chtěla. Vzpomněla si na jednu svoji kamarádku, která se chtěla učit jezdit na koni, ale taky toužila po nových šatech na večírek. Nemohla ale dostat obojí, protože si to její otec nemohl dovolit. Přesto zachovala klid a zdálo se, že když přišla na večírek v šatech po starší sestře, vůbec jí to nezkazilo radost. Jenny to tehdy nemohla pochopit a říkala si, že ona je prostě jiná.

„Nemůžu za to, že mi některé věci vadí,“ prohlásila konečně trochu podrážděně. „Ale mám ráda lidi, miluju maminku, tatínka, tebe a Kinzu a řadu dalších.“

„Ano, pokud ti vyhovujeme,“ opáčila teta Rosemary. „Jakmile přestaneme dělat, co chceš ty, docela ráda nás trápíš jako dnes maminku a tatínka.“

Jenny znovu ztichla a přitulila se ke klečící postavě. Nemělo smysl se snažit, aby ji tetička obdivovala, protože o ní zřejmě věděla všechno. Ale tohle poznání přineslo Jenny zvláštní pokoj. Najednou věděla, že může odložit každé předstírání a vyslovit, co je opravdu hluboká, ale často nepoznaná touha každého dětského srdce. ,,Já chci být dobrá a šťastná,“ šeptala. „Chci dělat maminku šťastnou, ale neumím to. Pořád prostě něco chci a nemůžu si pomoct, abych nebyla protivná.“

„Ano,“ souhlasila teta zamyšleně, „já vím. Je těžké pohnout svým vlastním JÁ, se všemi jeho touhami a přáními, ze středu toho kruhu. Ve skutečnosti znám jenom jednu cestu, jak se to dá udělat: Pozvat Pána Ježíše, aby vstoupil do onoho kruhu s Jeho přáními, a vykázat naše JÁ ven. Zpočátku to není snadné, protože budeš dál toužit po mnoha věcech, a musíš se naučit říkat upřímně: Ať je to podle Tvé, ne podle mé vůle. Po čase se ale stane podivuhodná věc. Když poznáváme Pána Ježíše, hovoříme k němu a posloucháme, co nám říká, postupně ho začneme natolik milovat, že Jeho přání se stávají našimi přáními a chceme to, co chce on. V Bibli je napsáno, že chceme-li stejné věci jako Pán Ježíš, můžeme ho požádat o cokoli a dostaneme to. Pak z nás teprve mohou být spokojení, šťastní lidé.“

„Nevím, jak to myslíš,“ šeptala Jenny zarmouceně. „Nedivím se ti,“ řekla teta Rosemary. „Zdá se to těžké, viď? Ale není to tak nesnadné, když to vezmeš takhle: Na začátku musíme požádat Pána Ježíše, aby nám odpustil a odvrátil nás od sobectví. Potom, aby vstoupil a žil ve středu našeho života. Když vstoupí, brzy si Ho zamilujeme, protože on nás tolik miluje. Máš-li někoho ráda, chceš se na něho dívat a být mu nablízku. Díváš-li se na Ježíše a jsi mu blízko, stáváš se mu podobná a chceš to, co chce on. Když se díváš na něco velice jasného, odrážíš to světlo a svítíš i ty.“

„Rozumím,“ odtušila Jenny ospale. Přestala plakat a tiše ležela.

Teta Rosemary se odmlčela a pak dodala: „Vlastně jsem ti přišla říct něco o Kinze. Zjistili jsme, že je asi ve svém starém domově. Zítra pojedeme s tvým tatínkem a s Hamidem k ní domů a pokusíme se přesvědčit jejího otce, aby nám ji dovolil vzít zpátky.“

„Kde, kdy, jak?“ volala Jenny a nadskočila v posteli. ,,Řekni mi o tom všechno! Mohu jet také?“

„Ne, nemůžeš,“ prohlásila Rosemary. „Maminka říká, že se odtud vrátíme příliš pozdě. A čím méně nás ve vesnici bude, tím lépe. Teď máš právě dobrou příležitost začít být poslušná, nehněvat se a nehádat. Teď ti povyprávím, jak jsem to zjistila a vůbec, co o tom vím.“ Pak jí vše vyprávěla a Jenny ležela a naslouchala s neobvyklou pokorou.

Všechno se přece začíná pomalu napravovat a ona si to vůbec nezaslouží. Minulou noc udělala jakýsi slib – když se Kinza vrátí, bude pořád, ale pořád hodná.

„Tetičko,“ šeptala nakonec zkroušeně, s tváří napůl zabořenou do polštáře, „řekni mamince, aby sem přišla. Chci jí říct, že je mi toho dneška líto a že ji zítra poslechnu.“

18

Příští ráno bylo jasné a čisté. Záchranná skupina se vydala na cestu brzy odpoledne. Jenny byla velice zklamaná, že nemůže jet také, ale rozhodla se, že se bude chovat nejlépe, jak dokáže. Stála uprostřed sluncem prosvíceného tržiště a mávala jim na rozloučenou. Hamid zapomněl na strach pro radost z toho, že může jet v tak krásném autě. Seděl na zadním sedadle jako královská osobnost a pokyvoval blahosklonně hlavou davu obdivujících se uličníků, kteří s otevřenou pusou běželi za nimi. Sledovali je po cestě dost daleko. Křičeli, povykovali, bosé nohy se míhaly, cáry šatů se třepetaly, dokud auto nenabralo rychlost a neujelo jim. Hamid vystrčil svoji přistřiženou hlavu daleko z okénka a nadšeně ječel. Rosemary ho však vtáhla za kalhoty zpět na sedadlo.

Byla to nádherná jízda. Hamid si připomněl onen dusný, prašný večer, kdy se trmácel touhle bílou cestou s Kinzou na zádech. Tenkrát byl příliš unavený na to, aby se rozhlížel a radoval se z výhledu, ale teď chtěl vidět všechno, a tak poskakoval ve voze ze strany na stranu jako opice v kleci. Všude, kam se podíval, se rozprostíraly lány zeleného osení nebo stráně pestrých květů. Potůčky se řinuly podél cesty a pak stékaly v malých pěnivých vodopádech do údolí, aby se setkaly s řekou, která se hluboko pod nimi vinula jako modrý pruh mezi oleandry.

Sjeli dolů na úroveň řeky a vozidlo spěchalo dál mezi nízkými ježatými kopečky bílých květin. Zlatavý vzduch byl naplněn jejich vůní a Hamid, najednou tak unavený, se stočil do klubíčka na sedadle a tvrdě usnul. Spal nějakou chvíli a probudil se, až když se auto zastavilo na vrcholu kopce. Kamkoli se rozhlédl, dozadu, dopředu, vpravo, vlevo – všude byly hory. Angličan a ošetřovatelka popíjeli čaj z termosky a přikusovali housku. Hamid vystrčil hlavu přes zadní sedadlo, aby dal najevo, že je vzhůru. Dostal pocukrovaný bochánek. Usadil se s ním mezi koženými polštáři, nejdřív olízal cukr a pak blaženě jedl. Přitom přemítal, jestli to v nebi může být ještě lepší.

Pouze jediná myšlenka mu stále kalila radost. Jak se slunce klonilo k západním horám, šedé auto se blížilo k vesnici jeho otčíma. Velký Angličan i ošetřovatelka se ale zaručili, že se mu nic nestane, a tak se ani moc nebál. Ale jiné pomyšlení mu doslova trhalo srdce. S hlavou opřenou o rám okna na to musel pořád myslet. Blížil se ke své matce a jeho srdce po ní toužilo. Bude hrozně těžké ocitnout se jí tak nablízku a nemoci s ní ani promluvit. Dvě velké slzy vytryskly z Hamidových očí a skáply na nablýskanou kůži sedadla.

Auto zabočilo na hlavní cestu a jejich město zůstalo za nimi vpravo. Tato silnice mířila k hlavnímu městu země a velká auta, podobná jejich, svištěla kolem. Hamid na chvíli zapomněl na svůj žal a znovu začal skákat ze strany na stranu, nadšený lesklými kapotami a blýskavými okny aut. Kéž by i oni jeli do velkého města u moře, kde prý v přístavech kotví velké lodě! Nestalo se, protože za chvíli zabočili na horskou cestu a dali se vzhůru mezi křovinatými kopci, mezi nimiž se krčily vesnické domky, pokryté slaměnými došky.

Za kopci právě zapadalo slunce v nádheře oslňujícího světla. Děti hnaly domů kozy a co chvíli muselo auto zastavit, aby malá postavička, tmavá proti oranžovému západu, mohla převést své stádo přes cestu. Světla ubývalo a začalo se stmívat. Hamid v dáli rozeznal svoji domovskou horu, nad níž se třpytily dvě hvězdy. Srdce mu začalo tlouct rychleji a vyschlo mu v ústech. Auto teď muselo jet pomalu a i tak nadskakovalo na venkovské kamenité cestě a házelo s nimi na sedadlech.

Byla už tma, když dorazili na známé tržiště se šustivými eukalypty a úředními budovami, které bíle zářily v měsíčním světle. Pokračovali podél několika ztichlých krámků, až se hrbolatá cesta zúžila do pěšiny. Tam pan Swift auto zastavil.

Hamid vyskočil ven a skryl se za olivový strom, protože ošetřovatelka žádala jednoho chlapce, stojícího ve dveřích nejbližšího domu, aby jim pohlídal auto. Hamid ho znal a nechtěl, aby si ho všiml, a tak byl vděčný za tmu, která ho kryla. Počkal, až se k nim chlapec otočil zády, pak vylezl ze svého úkrytu a beze slova si to namířil vzhůru známou pěšinou. Pan Swift a ošetřovatelka chvátali za ním.

Byla to cesta, po které nosíval Kinzu za horkých večerů z trhu. Tady byl pramen, kde s Rahmou za svítání plnívali kbelíky. Támhle bylo pohřebiště se třemi malými hroby, na kterých rostly měsíčky. A před ním na kopci, na okraji vesnice, svítila matná světla chatrčí. Ještě asi dalších padesát metrů a viděl by do jejich dveří, odkud by blikala olejová lampa a zasvítil růžový žár dřevěného uhlí v ohništi. Zastavil se a počkal na svoje společníky. Byli celí udýchaní, protože Hamid byl daleko hbitější než oni.

„Támhle ten třetí dům za fíkovníkem je náš,“ šeptal a ukazoval prstem. „Jenom strčte do dveří, není tam žádná petlice. Psa se nebojte, je přivázaný, a prosím, neříkejte o mně otčímovi, slíbili jste mi to.“

„Jistě, Hamide,“ řekla sestra pokojně. „Slíbili jsme ti to, ale pokud by otec šel s námi k autu, musíš se schovat, dokud neodejde. Bez tebe neodjedeme, neboj se!“

Opatrně začali vystupovat po kamenité cestě a Hamid se zatím ukryl za keři v dolní části hřbitova. Sedl si, objal si kolena a vzpomínal na svůj útěk, jak se tady plížil o půlnoci a bál se zlých duchů ve tmě. Najednou si uvědomil, že se jich už vlastně nebojí, a podivil se, proč asi. Pak mu přišla na mysl píseň, kterou je anglická sestra učila a která začínala slovy: „Krásnou vlast připravil pro svůj lid…“ Ano, on přece patří k Božímu lidu, jeho srdce bylo očištěno. A pro takové lidi už smrt není místem stínů a ztracených duchů – je prostě dveřmi do světla a slunečního svitu Otcova Domova. Sestra tehdy řekla, že malé děti, které ještě neuměly rozeznat mezi dobrým a zlým, jsou v tom Domově také. To znamená, že i jeho malí bratři a sestřička jsou v bezpečí, ukrytí a konečně šťastní. Hamid si najednou přál jít domů, místo aby se tu krčil ve tmě na dosah domova jako vyhnanec. Toužil po teple ohniště, po přítulných kůzlatech, po Rahmě, ale ze všeho nejvíc po mamince. Jeho srdce jí vyšlo naproti. Určitě ho uslyší a přijde.

Pan Swift a Rosemary došli k okraji vesnice a světlo baterky jim ukázalo bahnitou pěšinu, která vedla k Hamidově domovu. Nikdo je zatím neviděl, a tak v poklidu došli k vrátkům. Když do nich trochu strčili, otevřely se. Vystoupili ze stínu a váhavě se zastavili ve světle, které proudilo z otevřených dveří.

Najednou zachřestil řetěz, vyskočil velký černý pes a napínal své pouto. Vousatý muž, který seděl uvnitř, vyhlédl, a když je spatřil, okamžitě vstal a zamířil k nim. Zdálo se, že uvnitř je nějaký rozruch a mumlání hlasů, ale už před nimi stál pán domu, usměvavý, klanějící se, samá zdvořilost. Zval hosty, aby vstoupili a pověděli, proč přicházejí. Pozval je také k večeři, i když je chudá. Sehnuli se, vešli nízkými dveřmi a stáli v malé, slabě osvětlené místnosti.

Byla tu mladá žena se smutnou, trpělivou tváří, která seděla na bobku u ohně spolu s plachým, tmavookým děvčátkem. V zastíněném rohu seděla na stočené přikrývce starší žena. Nepřišla je uvítat, ale zůstala tiše a ostražitě na svém místě. Pán domu rozprostřel ovčí kůži a poprosil své hosty, aby se posadili.

Po Kinze tu nebylo ani stopy. Srdce ošetřovatelky pokleslo, možná, že se zmýlili.

Když zdvořile vyjádřil své překvapení nad pozdní dobou jejich příchodu, zeptal se Si Mohamed po důvodu návštěvy.

„Přišla jsem, abych se vás zeptala na vaše slepé děvčátko Kinzu,“ odpověděla anglická sestra velice pevně. „Před sedmi měsíci byla svým bratrem svěřena do mé péče. Velmi jsem si to dítě zamilovala a ráda bych si ji vzala zpět. Je to samozřejmě vaše dítě, záleží to na vás, ale jsem ochotná za ni zaplatit a její matka ji samozřejmě může čas od času navštěvovat.“

Zavládlo naprosté ticho, protože Si Mohamed byl překvapený jistotou v jejím hlase. Váhal, zmínila se o penězích a on by pro peníze udělal všechno. Určitě by mu zaplatila víc než žebrák. Na druhé straně by se mohl dostat do těžkostí, že Kinzu vzal, a ta Angličanka se ho mohla ptát, kam se poděly pěkné šaty dítěte. Donesl Kinzu domů za tmy, zabalenou do pytle od brambor a od té doby ji skrýval. Hned toho rána, co Kinzu unesl, prodal její šaty nějakému Španělovi. Bylo to všechno příliš riskantní. Jeho tvář dostala výraz zmateného údivu a roztáhl ruce dlaněmi vzhůru.

„Ale já o tom dítěti nemám ani tušení,“ ujišťoval ukřivděně. „Její bratr ji před sedmi měsíci ukradl, ale od té doby jsem ji neviděl a vůbec nic o ní nevím. Jestli ten kluk říká, že tady je její domov, pak mluví pravdu, ale to dítě tady není a nevím, kde je. Když o ní něco uslyším, rád vám ji přivedu.“

Dlouho bylo ticho. Oči Rosemary se setkaly s očima mladé ženy, která seděla na druhé straně ohniště. Její oči na ni pevně hleděly a – zdálo se jí to jen, nebo jí skutečně daly nenápadné znamení směrem ke staré ženě?

Rosemary se otočila na ovčí kůži a rozhlédla se po místnosti. Jediné místo, kam by se dalo skrýt dítě, byla přikrývka starší ženy. Angličanka přestala dbát na vhodné chování, rázně vstala, přešla místnost a co nejsilnějším hlasem třikrát zavolala Kinzino jméno.

Muž vstal, bledý strachem. Stará žena popadla svou přikrývku, ale bylo pozdě. Kinza, která byla před chvílí náhle vytržena z náruče své pravé maminky a hozena na studenou podlahu, spala jen lehoučce. Když uslyšela dobře známý a velice milovaný hlas, posadila se pod hadrem a odpověděla hlasitým křikem. Stará žena ji chtěla zadržet, ale zamotala se do přikrývky. Rosemary Fatimu téměř nadzvedla zároveň s dekou a už držela Kinzu v náručí. Ta se k ní přitiskla, jako by ji už nikdy nechtěla pustit.

Kinzina radost byla obrovská, všechna hrůza byla pryč a ona byla znovu v bezpečí silných rukou své ochránkyně. Poslední tři dny pro ni byly jako zlý sen. Proležela celou noc zabalená do pytle na podlaze nákladního auta, kde jí byla zima, hrozně to drncalo a dostávala pohlavky, když plakala. Měla hlad a strach. Potom se sice ocitla v laskavé náruči, ale hrubé ruce ji z ní zase vzaly. Ale to už je teď všechno pryč. Hlas, který milovala, ji volal do bezpečí a nikdo, tím si byla jista, ji už nevytrhne z tohoto objetí. Její napjaté tělíčko se uvolnilo. Rosemary se otočila ke Kinzinu otčímovi.

Výhružně vstal a obličej měl bledý zlostí a strachem. Pan Swift se také zvedl, připravený zasáhnout. Byl to velký muž a Si Mohamed si okamžitě uvědomil, že jeho jedinou nadějí je blahosklonně se vzdát a udělat dobrý obchod. Jeho výraz se okamžitě změnil, jako by chtěl podpořit zábavu, kterou způsobila Kinzina radost.

„Tak vida,“ zasmál se nervózně, „vy jste ji našla a bude teď vaší dcerou. Má vás zřejmě ráda a já vím, že s vámi bude šťastná a v bezpečí. Kolik jste ochotní zaplatit, aby byla vaše?“

Rosemary, která od Hamida znala všechny podrobnosti, uvedla sumu, která byla o něco vyšší, než nabízel žebrák. Si Mohamed se bál, že se budou ptát na šaty, a protože se chtěl rychle zbavit nevítaných hostů, okamžitě souhlasil s nabídkou. Postoupil dopředu, aby převzal peníze, a nasadil zdvořilý výraz potěšení ze cti, které se Kinze dostane. Když však Kinza uslyšela jeho hlas, vykřikla, popadla Rosemary kolem krku a ustrašeně se k ní přitiskla.

Rosemary předala peníze a naklonila se k ustrašenému dítěti. „Neboj se, už ti neublíží, jsi teď moje malá holčička.“

Kinza, ujištěná a plná důvěry, si strčila dva prsty do pusy a ležela tiše a spokojeně. Nevěděla o tom, že pro její záchranu podnikli dalekou cestu a zaplatili vysokou cenu, aby si ji mohli vzít zpět. Ale hlas, který jí nikdy nelhal, řekl: „Neboj se, jsi teď moje malá holčička.“ Přestala se tedy bát hned tady, kousek od svého nepřítele, a usnula v náručí své přítelkyně.

Teď už nezbývalo nic, než rychle odejít, aby nenastaly další potíže. Rosemary krátce pozdravila starou ženu i otčíma a otočila se, aby si promluvila s Kinzinou matkou, ale její místo u ohniště bylo prázdné. Seděla tam jenom tmavovlasá dívenka s velkýma očima, která vše smutně pozorovala. Její matka při domlouvání ceny nepozorovaně vyklouzla. Nedbala manželova hněvu, ani toho, že její chování bude považováno za nevhodné, a spěchala dolů strmou pěšinou, která vedla z vesnice.

Klopýtala ve tmě a tiše, celá udýchaná, volala svého syna. Předpokládala, že musí být někde poblíž, jak jinak by jejich dům našli? Přesto byla překvapená, když ze stínu oliv na kraji hřbitova vyběhla malá, bíle oděná postava, která v měsíčním světle vypadala jako zjevení, a políbila jí ruku. Ustrašeně ho strčila zpátky do tmavého úkrytu, a když se přitiskli ke starému sukovitému stromu, opatrně a toužebně otočila jeho obličej k sobě.

„Můj synáčku, můj drahý synku,“ šeptala, a protože věděla, že jejich čas je krátký, ptala se chvatně: „Máš se dobře? Nikdo ti neubližuje?“

„Nikdo mi neubližuje,“ ozval se Hamid. „Pracuju ve městě, vše je v pořádku, ale Kinza – otčím – dostali ji?“

„Ano, dostali,“ ujistila ho matka. „Angličanka za ni zaplatila a Kinza je teď její dcera. Už se o Kinzu nebojím. Bude se mít dobře, nikdy nebude trpět, nikdy nebude bita a nebude muset žebrat. Ale ty, můj synku,… vrať se, moc mi scházíš.“

Pomalu zakroutil hlavou. „To se neodvážím,“ vydechl. „Otčím by mě utloukl. Mám práci a anglická ošetřovatelka nám dává večer najíst. Kromě toho má knížku o Ježíši. To je ten muž na obraze, který bral děti do náruče. V té knize je také o Boží cestě, která vede do nebe. Moc rád poslouchám, co nám vypráví, mám z toho veselé srdce a musím toho vědět ještě víc.“

Mluvil velice vážně a ona si ho přitáhla blíž k sobě. Vyrostl, ale byl tak hubený a stále jí připadal jako malý chlapec. Aspoň že on našel štěstí. Stříbrnými listy olivy pronikl paprsek měsíčního světla, a tak viděla, jak se mu během řeči rozjasňuje obličej. Kéž by mohla odejít a poslouchat s ním. Ona nebyla vůbec šťastná.

„Tak to se musíš vrátit, synku, a všechno mi vyprávět,“ naléhala. „Také chci mít radost. Otčím tě nebude bít, neboj se. Musí platit chlapci, který pase kozy. Bude rád, že tě zase má na práci.“

Měl opřenou hlavu o její rameno, seděl naprosto tiše a usilovně přemýšlel. Byl unavený ze všeho cestování, potulování a z toho, že se musel starat sám o sebe. Vlastně se snažil být mužem dřív, než přišel jeho čas. Znovu chtěl být malým chlapcem, nemuset se stydět za to, že se na chvíli opře o maminku. Toužil jít domů. Když to však udělá, nikdy se nenaučí číst z ošetřovatelčiny Bible a možná, že zapomene cestu do nebe. Pomalu, po dlouhé chvíli se rozhodl.

„Půjdu teď zpátky,“ zašeptal, „a naučím se číst z Knihy, která hovoří o cestě do nebe. Až uzraje úroda, vrátím se domů a budu ti o tom všem vyprávět. Jen musíš říct otčímovi, aby mě nebil.“

Na pěšině zazněly kroky a zablesklo se světlo baterky. Matka s Hamidem vystoupili ze stínu. Spěšně políbila svoji spící dcerušku, zašeptala anglické sestře slova požehnání a vložila její ruku na synovo rameno. Pak se bez dalšího slova obrátila zpět, vstříc trestu, který ji nemine. Byla však spokojená a nebála se. Kinza bude navždy v bezpečí a ona viděla svého chlapce. Byl v pořádku a slíbil, že se vrátí domů. Na ničem jiném jí nezáleželo.

Malá skupinka spěchala do údolí. Pan Swift vzal Kinzu, Rosemary svítila baterkou a Hamid je vedl, protože tu znal každý kámen. Už byli skoro v autě, když za sebou zaslechli dupání a zlostný hlas. Byl to Si Mohamed, který si šel pro uprchlého hocha. Když jeho druhá manželka zmizela, pojal podezření. Tiché štěstí, které na její tváři zahlédl, když se vrátila, ho v tom utvrdilo.

„Můj otčím,“ vydechl Hamid a vyrazil k autu jako štvaný králík. Když našel dveře auta zavřené, poskakoval nahoru a dolů a kvičel strachy. Sestra dorazila jen několik vteřin za ním, velký Angličan jí vhodil Kinzu do náruče, jako by to byl balíček prádla, nastartoval a otevřel auto vzadu. Sestra, Kinza i Hamid všichni naráz vpadli do auta a to se s vítězným řevem rozjelo. Za hrozného drkotání projeli tržištěm jako střela. Si Mohamed za nimi běžel až pod velký eukalyptový strom. Tam se celý udýchaný zastavil a hrozně se vztekal. V téže době se jeho nezvedený syn roztáhl na lesklém sedadle auta a propukl v bouřlivý smích.

O pár minut později se všichni pohodlněji usadili a vzpamatovávali se z leknutí. Kinza hluboce spala, vyčerpaná hrůzou a nejistotou posledních tří dnů. Hamid se vykláněl z okna a díval se k dvojitému vrcholku nad svým domovem. Věděl, že se jednoho letního večera, až bude pole zralé, vrátí, sám a pěšky. Ale nebude se bát, protože Ježíš řekl: Já jsem Světlo světa, kdo mne následuje, nebude chodit v temnostech, ale bude mít světlo života.“

19

Zatímco Hamid prožíval dobrodružství v autě, pro Jenny se den hrozně vlekl, ale měla aspoň dost času, aby přemýšlela. Pak si vyšly s maminkou na louku trhat květiny a ona si postupně vybavovala, co jí včera večer pověděla teta Rosemary. Jenny se tolik chtěla vymanit ze svého nešťastného způsobu života.

Kdyby tak věděla víc o Pánu Ježíši, kdyby měla Bibli a mohla si o něm číst! Matně si připomněla obraz v ošetřovně a to ji povzbudilo. Muž znázorněný na obraze byl tak láskyplný, že se děti nebály k němu přicházet. A On – jak říkala teta – chce vstoupit také do jejího temného, uzavřeného srdce a zaplavit je světlem, které utěšuje, odpouští a uzdravuje. Pomaloučku, ale možná i dost rychle dá její svéhlavé, rozmazlené, marnivé malé srdce místo zářivému Hostovi. Pak bude jeho silná, radostná, milující přítomnost vyzařovat ven a také ji změní na si1nou, radostnou a milující. „Je to, jako když vložíš rozsvícenou svíčku do prázdné lampy. Světlo vyzařuje ven,“ řekla jí teta Rosemary. To uvízlo Jenny v paměti docela přesně.

„Prosím tě, přijď, prosím tě, přijď!“ šeptala a dívala se přitom plná očekávání ke slunci, tolik podobnému rozevřenému květu blatouchu. Pak uslyšela, že ji maminka volá. Sešla dolů a vběhla jí do náruče, oči rozšířené novým objevem:

„Drahá maminko…“ začala, objala ji, ale najednou ji umlčel ostych. Rozběhla se dolů z kopce, smála se, přeskakovala kameny a mávala ve vzduchu rukama, jako by ji nadnášela tajná radost.

Večer toho měla ještě tolik na přemýšlení, že si byla téměř jistá, že neusne. Když však zhaslo světlo a nechali ji o samotě, jen se šuměním řeky v údolí, oči se jí začaly okamžitě klížit a vzbudilo ji až to, že s ní někdo jemně třásl. Byla to tetička Rosemary, která seděla na okraji její postele, v rukou držela uzlík zabalený do pokrývky z auta a smála se.

„To je Kinza!“ vykřikla Jenny, vrhla se na uzlík a nastalo mohutné objímání a pusinkování. Kinza pootevřela klímající oči, ale za minutu či dvě je zase zavřela. Jenny, zrůžovělá a rozehřátá radostí i hlubokým spánkem, opřela hlavu o tetino rameno a nechala si všechno šeptem vyprávět. Nahlas to nešlo, byly dvě hodiny v noci a v hotelu byli i jiní hosté.

Po chvíli přišli ostatní a byli tak hladoví a žízniví, že zapálili přenosný plynový vařič a udělali si čaj. Pan Swift, nesmírně nadšený úspěchem výpravy, balancoval na kraji postele a míchal si cukr v čaji kartáčkem na zuby. Jeho manželka namazala chleby máslem a medem a podávala dokola suchary. Nikdy snad nebylo šťastnější noční oslavy, než byla tato, a Jenny si ji bude celý život pamatovat. Vždyť přinesli Kinzu zpátky a Jennina nedbalost se strašnými důsledky je odpuštěná a zapomenutá. Začne znovu jako nové dítě v novém, šťastném životě. Když tu seděla na posteli se všemi milovanými lidmi kolem sebe, svítila štěstím jako blatouch na louce. Její čistá radost nakazila ostatní, a i když maminka nesměle už počtvrté říkala, že by všichni měli jít do postele, nikdo tomu nevěnoval pozornost. Prostě museli jíst a vesele si šeptat.

Když jim pan Swift vyprávěl, jak unikli Si Mohamedovi, spadl ve svém nadšení z okraje postele a všichni vybuchli špatně tlumeným smíchem. To vzbudilo Kinzu, která se celá rozcuchaná posadila a vznešeně na ně mrkala jako malá sova. Určitě je chtěla pokárat za ten noční mumraj, ale po několika okamžicích zase zalezla pod přikrývku a znovu usnula. Pak paní Swiftová popáté připomněla, že mají jít spát, a pan Swift prohlásil: „Ano, ale ještě bych si vzal kousek něčeho, protože jak jsem spadl z postele, dostal jsem znovu hlad.“ Pak chtěla kousek ještě teta Rosemary, po ní Jenny a paní Swiftová si řekla, že by si také mohla dát ještě jeden krajíček.

Když paní Swiftová pošesté připomněla, že je třeba jít do postele, uznali to všichni. Políbili Jenny na dobrou noc, zabalili ji do přikrývky a odcházeli chodbou. Museli se smát panu Swiftovi, který se snažil jít potichu ve svých velkých vrzavých botách, ale vypadal spíš jako slon, který se snaží jít po špičkách. Jenny byla ponechána ve tmě se svým štěstím. Bůh vyslyšel jejich modlitby a Kinza se vrátila.

Příštího rána spali Swiftovi dlouho a nevstali, dokud sluníčko nestálo pořádně vysoko. Jenom dva ze záchranné výpravy začínali den časně jako obvykle. Hamid se výborně vyspal na zadním sedadle auta pana Swifta a anglická sestra před sebou měla náročný den. Bylo stále ještě časné ráno, když někdo hlasitě zaklepal. Povzdechla si: „Ještě se mi nepodařilo vycvičit Maury, aby nechodili v půl osmé, když se ordinace otevírá v půl třetí odpoledne.“ Když však otevřela, stála za dveřmi nečekaná návštěva: Hamid s čistýma a zrůžovělýma rukama i obličejem od toho, jak se vycachtal ve fontáně.

Jeho hadry byly strašně potrhané a špinavé a nohy měl samou odřeninu, ale on sám byl plný dychtivosti a kypěl mladým životem jako jarní ráno. Políbil sestře ruku, spokojeně se zasmál, a třebaže nepozván, přeskočil práh. Zdálo se, že má k návštěvě zvláštní důvod, protože asi půl minuty stál na jedné noze a drbal se na hlavě. Zřejmě nevěděl, jak do toho, a tak se zeptal na Kinzu.

„Kinza je v pořádku,“ řekla sestra. „Chceš se na ni podívat?“ Místo odpovědi vyběhl napřed po schodech do místnosti, kde ležela Kinza ve svém obvyklém koutě na rohoži, a s tmavou hlavičkou i rukama rozprostřenýma na polštáři tvrdě spala. Hamid potěšeně přikývl a pak se rozhlédl v naději, že tu bude něco k jídlu. Naplánoval si návštěvu docela dobře, protože anglická ošetřovatelka právě snídala na druhém konci místnosti. Hamid se posadil se zkříženýma nohama v uctivé vzdálenosti od stolu, oči rozšířené očekáváním. Zaspal noční hodování na chlebu s medem a měl teď pořádný hlad.

Sestra mu podala misku slazené kávy a velký krajíc chleba. Hlasitě srkal a slastně pobroukával mezi jednotlivými sousty. Když skončil, vytřel prstem misku, aby tam nezůstalo ani trochu cukru, přiblížil se trochu k sestře a důvěřivě poprosil: „Nauč mě číst.“

Sestra se na něho pochybovačně podívala: „Víš, tolik lidí se už chtělo naučit číst, ale nevydrželi déle než čtrnáct dní. Na to je pak škoda mého času.“

Důrazně potřásl hlavou: „Budu se učit každý den až do žní, protože pak půjdu domů. Maminka říkala, že otčím bude rád, když mě o žních uvidí, protože bude mít moc práce. Mohl bych se do žní naučit číst?“

„Snad ano,“ odpověděla sestra, „když sem budeš chodit každý den.“ Uvažovala o svých nabitých dnech a přemýšlela, kam zařadit nový požadavek. Zdálo se však, že to chlapec myslí vážně.

„Hamide, proč se to chceš učit?“ zeptala se.

Zvedl k ní klidnou snědou tvář a pověděl jí svůj prostý důvod. „Chci jít domů,“ prohlásil. „Když ale nebudu umět číst, kdo mě bude učit, jak jít do nebe?“

„Ty tedy věříš, že je skutečně cesta do nebe?“

„Ano. Měl jsem sen, viděl jsem Pána Ježíše s otevřenou náručí. Myslím, že visel na kříži. Za křížem byly široce otevřené dveře a on mi řekl, že to je cesta do nebe. Řekl mi také, že mám jít za vámi, protože vše je napsáno ve vaší Bibli.“

„Výborně,“ řekla pokojně sestra. „Od nynějška můžeš přicházet každý den. Začneme raději hned.“

Vzala svoji Bibli v arabštině a zjistila, že Hamid je velmi učenlivý žák. Za půl hodiny se naučil několik písmen a byl tím nesmírně potěšen.

„Aa-dd-d-rr-z,“ hláskoval pyšně. „Už trochu umím číst!“

Odcházel z domu se vzpřímenou hlavou a sestra se vrátila s radostným srdcem, aby poklidila po snídani.

20

Návštěva Swiftových se chýlila ke konci. Poslední sobotu se všichni – maminka, tatínek, teta Rosemary, Jenny i Kinza – vydali brzy ráno na výlet do vzdálených hor. Do auta si nabalili pořádný piknikový koš.

Stále stoupali a míjeli skupiny vesnic s doškovými střechami a skalnaté stráně porostlé vřesem. Dívali se hluboko dolů do zelených roklin a nad nimi se tyčily hory pokryté sněhem. Vůz jel stále vzhůru, až se cesta ponořila do chladivých stínů borovic, okolo jejichž kořenů rostly petrklíče, docela stejné, jaké kvetou v Anglii. Zastavili a Rosemary, která anglické jaro neviděla už víc než deset let, byla na svahu dřív než Jenny a ponořila svoji tvář do bledých květů.

Dospělí ztichli a hluboce nadechovali čistý horský vzduch. Jenny pobíhala mezi skupinami stromů a trhala květiny. Když natrhala, co mohla, posadila se na pařez na sluníčku a začala kytičky urovnávat.

Chystala se, že tady poví tetě Rosemary své nové tajemství. Musí jí to říct dnes, protože se možná už nenaskytne jiná příležitost, ale nevěděla, jak začít, a neměla nejmenší ponětí, jak vysvětlí, co se stalo. Byla si však jistá, že se s ní něco stalo, a chtěla vědět, co bude dál. Jestli jí někdo může poradit, tak je to rozhodně Rosemary. „Pane Bože,“ vzdechla do jiskřivého nebe, „dej, prosím tě, aby tetička přišla a promluvila na mne. To bude znamení, že jí to mohu říct.“

Bůh vyslyšel její modlitbu, protože za několik minut se teta oddělila od ostatních, přišla k Jenny a posadila se na pařez vedle ní.

Ačkoli to byla úžasná příležitost, když tu spolu seděly v tichu lesa, nemohla Jenny najít vhodná slova. Kdyby tak tetička promluvila první, ale nestalo se. Rosemary hovořila o anglických lesích, stovky kilometrů vzdálených, které už neviděla mnoho let, ale Jenny to vůbec nezajímalo. Teď záleželo pouze na jediné věci, a to na veliké události, která se stala přede dvěma dny. Čím víc se snažila najít vhodná slova, tím víc přemýšlela, co se skutečně stalo, až nakonec pochybovala, jestli se vůbec něco stalo. Možná, že si jen něco namlouvala, ale radost z toho pomine a světlo pohasne. Její oči se najednou zalily slzami skryté touhy, ale pak je maminka zavolala k obědu. Příležitost byla pryč a kdoví, jestli se ještě nějaká naskytne. Bůh tedy asi její prosbu nevyslyšel.

Při jídle se rozveselila, protože na svěžím vzduchu jí pořádně vytrávilo. Po obědě s tatínkem prozkoumávali tok vody proti proudu, což byla velká zábava, ale po celou dobu ji hluboko v srdci bolelo zklamání. Vkradla se do ní pochybnost a všechno světlo i štěstí byly pryč.

Vraceli se zlatavým večerem domů. Jenny si opírala hlavu o tatínkovo rameno. Měli stažené okénko, aby dovnitř proudil vítr. Vzduch byl příjemně teplý, provoněný květinami. Jenny se chtělo spát. Pozorovala míjející krajinu polozavřenýma očima, až dojeli k nevelké louce u řeky, kde mezi sítinami kvetly trsy narcisů. Jenny si najednou vzpomněla, že příští den je velikonoční neděle, a rychle se napřímila.

Jenny milovala velikonoční neděli. Při snídani byla na stole vždycky kytice bělozářek a narcisů a kolem talíře mívala malovaná vajíčka. Oblékala si vždy novou bílou sukni a ve vlasech nosila bílou stužku. Po snídani šli s tatínkem a maminkou do kostela, což bylo neobvyklé a vzrušující. Jejich zahrada bývala plná slunečního světla a modrých zvonků a sad byl jeden bílý květ. I kostel byl vyzdobený bílými látkami a přímo hýřil květy, konvalinkami a bílými i žlutými narcisy. Sbor chlapců v bílých talárech zpíval „Vstal z hrobu Ježíš… Haleluja!“

Tady nemůžou jít do kostela, protože tu žádný není, ale třeba by mohla navštívit tetičku Rosemary a zanést jí bílé květiny. Třeba si spolu budou hrát na kostel a to by tetička Rosemary mohla zase něco vyprávět o Bohu a pro Jenny by bylo snazší hovořit o svém tajemství. Položila tatínkovi ruku na rameno. „Zastav, tatínku,“ poprosila.

Pan Swift zastavil. „Co se děje?“ ptal se v dobré náladě.

„Chci si pro něco dojít,“ vysvětlovala Jenny. Vyskočila z auta a běžela kousek zpátky, aby teta Rosemary neviděla, co bude dělat. Natrhala plnou náruč narcisů, zabalila je do své vesty a spěchala zpátky k autu. Vpadla dovnitř bez dechu.

„Co to máš, Jenny?“ zeptal se tatínek.

„To je tajemství. Už můžeme jet.“ Paní Swiftová, která pozorovala svoji hbitou dcerku okénkem ze zadního sedadla, se usmála a nic neřekla. Teprve když byla Jenny večer v posteli a narcisky ve váze, dozvěděla se, co to má znamenat.

„Maminko,“ řekla Jenny, „zítra je velikonoční neděle a to se u nás všechno zdobí bílými květy. Mohu vstát brzy ráno a donést svoje narcisky tetě Rosemary jako velikonoční překvapení?“

„Proč ne,“ odpověděla maminka, „myslím, že to bude pěkné. Byla k tobě tak hodná. Až se probudíš, můžeš jít. Nebudeme na tebe čekat se snídaní, protože budeš asi snídat s tetou. Připravím ti tvoje nedělní šaty už teď.“

Vyndala Jenninu nejlepší sukni a čisté, bílé ponožky, políbila ji na dobrou noc a Jenny okamžitě usnula, spokojená a plná naděje. Možná, že to nakonec všechno dobře dopadne.

Probudila se velice brzy, když hlídka na mešitě vyvolávala modlitbu při svítání. Byla to chvíle, kdy zvony v Anglii připomínají lidem, že Ježíš Kristus vstal z mrtvých. Jenny chvíli zůstala ležet, vtahovala do sebe vůni narcisů, naslouchala šumění vody a pozorovala, jak se stříbrné světlo vycházejícího slunce rozlévá přes hradbu skal nad údolím. Pak vyskočila z postele, umyla se a velmi pečlivě se ustrojila, protože byly Velikonoce, a vydala se na cestu.

Rozvážně zaklepala na dveře a tetička Rosemary, která už také byla vzhůru a právě snídala, se překvapeně šla podívat k oknu na tak brzkého návštěvníka. Když uviděla, kdo to je, seběhla dolů a otevřela dveře. Jenny radostně vcupitala dovnitř a podala jí narcisky.

„Bílé květiny k Velikonocům,“ oznamovala nadšeně. „Natrhala jsem je včera tajně, abys mě neviděla.“

Ruku v ruce šly spolu nahoru, kde byla prostřená snídaně na bílém ubruse, s miskou petrklíčů uprostřed stolu. Daly narcisky do vázy za petrklíče, posadily se a dobře se bavily.

„Je to skoro jako o Velikonocích v kostele, viď?“ poznamenala Jenny. Zatímco mluvila, slunce vyšlo nad hory, zasvítilo do pokoje a pohladilo je svým teplem a světlem. Jenny si přisedla k tetě a namazala si, ač nepozvána, chleba máslem a zavařeninou.

Když se Jenny najedla, řekla: ,,O velikonoční neděli chodíváme s maminkou a tatínkem do kostela. To je škoda, že tu žádný není, viď? Mohli bychom jít všichni společně.“

„Ano,“ odpověděla teta, „moc mi schází, že nemohu chodit do kostela, ale víš, Jenny, v určitém smyslu to nevadí. Hlavní důvod, proč chodíme do kostela, je, abychom se tam setkali s Bohem, a my se s ním můžeme setkávat všude. Je se mnou každé ráno v mém pokoji, Než jsi přišla, četla jsem si vyprávění o velikonočních událostech a cítila jsem se šťastná.“

„Přečteš mi to také, až dosnídáš?“ zeptala se Jenny dychtivě a usadila se pohodlně, aby naslouchala tetě Rosemary. Ta jí vyprávěla o ženě, která za svítání plakala v zahradě.

„Ježíš potkal Marii v zahradě,“ prohlásila teta nakonec, „s některými učedníky se setkal v malé místnosti, dva jiné potkal na cestě a Petra na břehu jezera. Vidíš, že není nezbytně nutné jít do nějaké budovy.“

„To máš pravdu,“ řekla Jenny a podívala se na tetu. ,,O tom jsem ti vlastně chtěla vyprávět. Ten den, kdy jste jeli hledat Kinzu… myslela jsem, že tam na kopci, kde kvetou blatouchy, ke mně přišel Ježíš. Požádala jsem ho, aby přišel a bydlel ve mně jako světlo v lampě, abych přestala být svéhlavá a sobecká. Cítila jsem se tak šťastná, myslela jsem, že přišel. Ale včera už jsem tak šťastná nebyla a bojím se, že to asi nebyla pravda. Myslíš, tetičko, že opravdu přišel, i když nemám pocit, že jsem se moc změnila?“

Teta Rosemary byla chvíli zticha. Pak se zeptala: „Jenny, jak si mohla být Marie jistá, že k ní skutečně přišel Ježíš?“

„Protože ji oslovil jejím jménem,“ odpověděla Jenny smutně. „Ta to měla snadné. Slyšela ho a viděla ho.“

„Ano, já vím,“ řekla teta Rosemary, „ale i pro nás je to snadné, pokud věříme, že Bůh mluví pravdu. Ukážu ti jeden verš z Bible a pak ti budu něco vyprávět.“

„Dobře,“ odtušila Jenny a přisedla si blíž, aby viděla do Bible tety Rosemary. Četly z Izajáše 43. kapitoly 1. verš:

„Toto říká Hospodin: Neboj se, neboť jsem tě vykoupil, povolal jsem tě tvým jménem, jsi můj.“

„To mi připomíná Kinzu té noci, kdy jsme ji šli hledat,“ vysvětlovala teta Rosemary a mrkla na malý uzlíček, který tam v rohu spal. „Žila se mnou docela šťastně, ale pak ji ukradli a odnesli daleko ode mě. Mám Kinzu moc ráda a věděla jsem, jak musí být nešťastná. Vydala jsem se za ní a našla jsem ji hladovou, ustrašenou a toužící po mně. Nevěděla, že jsem přišla, ale já jsem věděla, že ji tam někde schovávají. Co myslíš, že jsem udělala?“

„Zavolala jsi na ni,“ opáčila Jenny a oči se jí rozzářily. Znala ten příběh, ale nikdy ji neunavilo slyšet ho znovu a znovu.

Teta Rosemary se zasmála. „To je pravda,“ řekla, „ale budeme nad tím spolu ještě chvíli uvažovat. Takže jsem ji zavolala jejím jménem. Řekla jsem Kinzo! – a co udělala Kinza?“

„Okamžitě vyskočila zpod přikrývky!“ vykřikla Jenny a také se blaženě rozesmála.

„Okamžitě vyskočila zpod přikrývky,“ opakovala teta Rosemary. „Byla nešťastná, ustrašená a věděla, že když vyskočí, ocitne se v bezpečí a bude zase šťastná. Nezaváhala a neptala se, co a jak a proč a jestli jsem to skutečně já. Věděla, že jsem to já, podle toho, jak jsem vyslovila její jméno, běžela rovnou do mé náruče a cítila se v bezpečí. Věděla, že může důvěřovat své Imě‚ jak mi říká. A totéž se, Jenny, tam na kopci stalo tobě. Ty jsi o Ježíši mnoho nevěděla, bylo ti prostě zle a byla jsi unavená sama ze sebe. Ježíš o tobě ví všechno a chce z tebe udělat dobrou a šťastnou dívku. Zavolal tě tvým jménem a ty jsi věděla, že je to on. Šla jsi okamžitě k němu a cítila ses dokonale v bezpečí.“

„Ale jenom dva dny,“ odpověděla Jenny pochybovačně.

„Ano,“ souhlasila teta Rosemary, „a to je právě to, co se stalo i Kinze. Nebyla v mé náruči ještě ani dvě minuty, když na ni otčím promluvil a Kinza se začala chvět a plakat. Držela jsem ji pevně a tolik jsem ji milovala, ale jakmile zaslechla hlas člověka, který ji ukradl a bil, začala se bát a pochybovat, že je všechno v pořádku. V tu chvíli, kdy přijdeme k Ježíši, satan, náš starý pán, který vůbec nechce, abychom byli dobří a šťastní, začne velmi hlasitě mluvit do našeho srdce. Říká, že si všechno jen namlouváme. Pokud mu nasloucháme, bojíme se a strachujeme. Ale na tom, co cítíme, tolik nezáleží, protože Ježíš se nemění. Drží nás stejně pevně a stejně nás miluje, ať o tom pochybujeme nebo nepochybujeme!“

„Aha, tak je to,“ dumala Jenny, „zapomněla jsem na satana.“

„No, radši na něj moc nemysli,“ opáčila teta. „Když se opravdu držíš Pána Ježíše, nemůže ti satan ublížit, tak jako ten darebák nemohl vyrvat Kinzu z mé náruče. Satan tě může strašit, jenom když mu nasloucháš. A teď poslouchej, jak to bylo dál. Přistoupila jsem k Si Mohamedovi, vytáhla jsem z kapsy peníze a zaplatila mu. Kdyby Kinza byla dost velká, aby tomu rozuměla, řekla bych jí v té chvílí: Neboj se, Kinzo, já jsem tě vykoupila – to znamená, koupila jsem si tě zpátky. Zavolala jsem na tebe a ty jsi ke mně přišla. Nikdo už mi tě nemůže vzít. Jsi moje holčička navždy.

My ve skutečnosti patříme Bohu, protože On nás stvořil. Když však děláme špatné věci, odcházíme od Boha a přivlastňuje si nás satan. Ale Ježíš nás miluje a chce nás dostat zpátky. Vina se dá zaplatit jedině smrtí a Ježíš byl ochoten tuto vysokou cenu zaplatit, tak jsme mu vzácní. Zemřel dobrovolně na kříži a tím za nás zaplatil. Volá nás k sobě, a když přicházíme, říká: Neboj se, zaplatil jsem za tebe. Nikdy už nebudeš patřit nikomu jinému. Jsi na věky můj!

Nemohla jsem Kinze vysvětlovat, kolik mne stála, protože je na to moc malá a k tomu byla ospalá. Tak jsem jí jen pošeptala: Neboj se, Kinzo, teď jsi moje holčička. A ona udělala velice rozumnou věc: uvěřila mi a přestala se bát. Ačkoli ten krutý člověk stále ještě stál kousek od ní a mluvil, Kinza se ke mně co nejpevněji přitulila, rychle usnula v mé náruči a spala celou cestu domů.

Jediný způsob, jak se můžeme zbavit strachu, je uvěřit tomu, co Ježíš říká. Zaplatil za naše hříchy svou smrtí na kříži. O velikonoční neděli však vstal z mrtvých, takže může žít v srdci každého muže, ženy, chlapce nebo děvčete, kteří uslyší jeho volání a přijdou k němu. Když ti bude satan říkat: To není pravda, ty pořád patříš mně, odpovíš mu prostě: Kdepak, Ježíš řekl, že mne vykoupil. Zavolal mě k sobě mým jménem a patřím navždy jemu. Věřím mu a už se nebudu bát.“

Jenny tiše seděla, hrála si s okvětními plátky bílého narcisu a přemýšlela o tom, co jí teta právě řekla. Sluneční paprsek jí teple dopadal na vlasy a ona se cítila dokonale šťastná, protože konečně pochopila, co se skutečně stalo. Ježíš ji miloval, zemřel a zaplatil za ni a zavolal ji jejím vlastním jménem, přivlastnil si ji. Vše, co je třeba udělat, je prostě přijít k němu – a to přece nemůže pokazit.

Od této chvíle se Marie z Magdaly stala její nejoblíbenější postavou z Bible, protože si jsou v mnohém podobné. Obě vstaly o velikonoční neděli časně ráno. V paprscích vycházejícího slunce mezi bílými květinami je Ježíš zavolal, každou jejím vlastním jménem, zbavil je strachu a učinil je šťastnými.

Ještě si s tetou hodnou chvíli povídaly, ale potom se Kinza probudila a dožadovala se snídaně. Jenny doslova odtančila slunným ránem k tatínkovi a mamince. Rosemary však zůstala zamyšleně sedět a pozorovala svoji kudrnatou holčičku, která si teď hleděla misky s mlékem.

Už několik dní si Rosemary uvědomovala, že pro Kinzu není bezpečné, aby zůstala tady s ní. Za chvíli by mohl chtít její otčím víc peněz, opatřit si falešné svědky a vymáhat dítě zpět. Kinza by měla být aspoň několik let daleko z jeho dosahu. Jediné místo, které přicházelo v úvahu, byla Jennina škola pro nevidomé děti v Anglii.

Nade vše si však přála, aby Kinzu vychovával někdo, kdo ji od útlého dětství naučí milovat Spasitele. Proto také dosud váhala s přijetím laskavé nabídky pana Swifta. Teď však znala jasnou odpověď. Požádá Jenny, aby učila Kinzu, a ona, Rosemary, se bude modlit, aby Duch svatý vyučoval Jenny.

21

Když se Jenny dozvěděla, že Kinza pojede s nimi domů, mohla se radostí zbláznit a poskakovala kolem jako splašené jehňátko. Pomyšlení, že se cestou bude o Kinzu starat, umenšovalo její smutek z rozloučení s tetou Rosemary. A navíc, to rozloučení nebude nadlouho, protože teta Rosemary přijede na letní prázdniny domů a slíbila, že je bude trávit u nich.

V předvečer jejich odjezdu se šla Jenny s tetičkou a Kinzou naposledy projít na místo, kde kvetly blatouchy. Posadily se tam a dívaly se na zapadající slunce.

„Tetičko, je ti smutno, že Kinza odejde?“ zeptala se Jenny náhle.

„Samozřejmě, že mi bude velice chybět, ale jsem kvůli ní ráda. Víš, nejvíc mi záleží na tom, aby se Kinza naučila znát a milovat Pána Ježíše, dokud je malá. Teď, když ho znáš i ty, budeš ji moci učit. Jistě se také něco naučí ve slepecké škole, ale takové malinké dítě potřebuje někoho, kdo by se jí zvlášť věnoval a vyučoval ji.“

Jenny byla velice vážná.

„Já sama toho ještě mnoho neznám,“ řekla starostlivě. „Kdo bude učit mě, tetičko Rosemary? Ve škole to tak nevykládají jako ty. Z Bible se nanejvýš učíme jména králů. Mohla bych chodit do nedělní školy, ale obvykle jezdíme v neděli odpoledne na výlet.“

„Nebude to pro tebe snadné,“ řekla teta Rosemary, „ale věřím, že to půjde. Dostala jsi vlastní Bibli a Ježíšův svatý Duch v tvém srdci ti bude vysvětlovat, co to znamená. Když chtěl král David porozumět Božímu slovu, také se modlil: Otevři mé oči, abych mohl vidět předivné věci tvého Zákona. Bůh jeho modlitbu vyslyšel a kdykoli David četl Bibli, viděl v ní vyznačenou cestu k nebi. Napsal pak o tom: Svíce nohám mým je slovo tvé a světlo stezce mé. Budeš-li číst Boží Slovo věrně a pravidelně a požádáš-li Ducha svatého, aby ti dal porozumět, zjistíš, že ti osvětlí a vysvětlí všechno, co se ti zdá temné a těžké.“

„V Bibli jsou tak obtížná slova,“ namítala stále pochybovačně Jenny.

„Ne v evangeliích,“ odpověděla teta Rosemary. „Začni tam a jsem přesvědčena, že maminka i tatínek ti rádi nesnadná slova vysvětlí. Zajímá je vše, co zajímá tebe. Řeklas jim už, co se s tebou přihodilo a proč chceš číst Bibli?“

„Neřekla,“ přiznala Jenny zaraženě, „chtěla jsem, ale nevím, jak jim to mám vysvětlit.“

„Bude dobré, když s nimi o tom promluvíš, ale daleko důležitější je, abys jim to vysvětlila tím, jak se budeš chovat,“ odtušila teta Rosemary. „Jestliže jsi doopravdy učinila Ježíše středem svého života a budeš se denně podřizovat slovu Bible, brzy tě velice změní. Namísto sobectví na tobě bude vidět Boží láska, místo zlosti se ukáže trpělivost a místo lenosti ochota pomáhat. Až se tohle bude při tobě dít, tvé mamince a tatínkovi to bude jasné, ani jim to nebudeš muset vykládat. Já se jim to také pokusím říct, protože bude krásné moci jim sdělit takovou zprávu.“

„Určitě je potěší, když budu milá a dobrá a nebudu se vztekat,“ souhlasila Jenny upřímně. „A jistě budou chtít vědět, co se to se mnou stalo. Myslím, že bude lépe, když jim to nejprve dokážu, aby mi mohli věřit, až jim o tom povím. Pojďme teď domů, chci jim pomoct s balením.“ A tak v zapadajícím slunci spěchaly, jak nejrychleji uměly, s teplou, těžkou a ospalou Kinzou v tetiččině náručí.

Druhý den za svítání se všichni sešli u hotelových dveří, aby se rozloučili. Hamid se vynořil ze svého tajného úkrytu, aby naposledy uviděl svoji malou sestru. Pán a paní Swiftovi byli cele zaměstnáni zavazadly a placením účtů. Teta Rosemary na ně čekala a zatím pozorovala ty tři děti, které si zamilovala víc než jakékoli jiné, co znala. Tvořily zvláštní skupinku: krásná, oblíbená Jenny, otrhaný Hamid a slepá Kinza. Když budou od sebe vzdálené, jaké osamělé cesty čekají na každé z nich? Díky Bohu, že je tu Pastýř, který pečuje o osamělé ovečky, a Světlo, které povede jejich klopýtající nohy. Díky Bohu, že brzy nastane den, kdy se všechny děti jakékoli rasy, ze všech kmenů a národů shromáždí před Božím trůnem. Tam se všichni sejdou: Jenny, osvobozená od sebe, Hamid, zbavený strachu, a Kinza, která konečně uvidí světlo – a budou se společně radovat.

Za chvíli se rozloučili a auto odjíždělo do zeleného údolí. Jenny měla oči plné slz, ale Kinza radostně plácala do oken a dosud nepostřehla, že její drahá „Ima“ není uvnitř. Až to zjistí, bude rychle utěšena sušenkami. Zahnuli za roh a Rosemary potěšilo, že aspoň jedno z jejích dětí tu vedle ní ještě stojí. Jedno velké Hamidovo životní poslání bylo úspěšně splněno, ale jeho maličká sestra ho už nikdy nebude potřebovat. Kinzu čekají krásné šaty, velké auto a sušenky – Hamidovi zbylo opuštěné tržiště, hlad, hadry a žádný domov.

„Pojď se nasnídat,“ promluvila ošetřovatelka po jeho boku.

Okamžitě se rozzářil, zapomněl na své trápení a pomyšlením na horkou kávu a chléb s máslem mu zrůžověl svět. Běžel vedle ní a potěšeně si mnul ruce. Dnes nemusí do práce, protože jeho mistr šel do města. To znamenalo spoustu volného času, ale také to, že nebýt ošetřovatelčina pozvání, neměl žádnou naději na něco k snědku.

Po snídani měl svoji hodinu čtení. Hamidovi to šlo velice dobře, až se tomu Rosemary divila. Učila už všechny typy dětí – děvčátka z velkých domů, chovaná jako v bavlnce, i toulavé děti bez domova. Bylo překvapující, že právě ony se učily daleko rychleji. Jejich důvtip i paměť byly zostřeny zápasem, který vedly o přežití. Ve svém boji se naučily všímat si všeho a pamatovat si, co viděly. Hamid se za týden naučil všechna písmena a opakovací cvičení znal nazpaměť. Byl kvůli tomu ovšem patřičně nafoukaný.

„Teď už znám všechno,“ tvrdil, když se rozzářeně probil několika trojpísmennými slovy.

„Kdepak, Hamide, jsi teprve na začátku. Musíš cvičit a cvičit, abys mohl z písmen tvořit slova, a musíš sem chodit každý den, máš-li se do žní naučit číst Bibli.“

Důvěřivě přikývl. „Do žní,“ opakoval. „Pak půjdu domů a budu číst Boží slovo své mamince. Tak i ona pozná cestu do nebe, a když ji bude otčím bít a nebude jí dávat dost jídla, Ježíš jí přesto dá radost do srdce.“

„Dovolí ti otčím, abys mamince četl Bibli?“

„Ne, to určitě ne. On říká, že všechny knihy kromě koránu jsou špatné. Budu jí předčítat Bibli v obilnici, až bude mlít obilí, a budu ji také číst své sestře Rahmě, když budeme pást kozy na horách. Otčím se to nikdy nedozví.“

„Ale Hamide, později se to bude muset dozvědět, chceš-li upřímně následovat Pána Ježíše. Budeš mu to muset říct, i když tě za to bude bít. Ježíš pro tebe velice mnoho trpěl, protože tě miloval. Miluješ-li ho také, budeš pro něj muset chtít také trochu trpět.“

Zamyšleně a ustaraně se na ni podíval.

Po chvílí řekl upřímně: „Mám Ježíše moc rád.“ Zvedl se k odchodu a zanechal svoji přítelkyni spokojenou s jeho odpovědí. Tentokrát se nevychloubal, ani nedělal veliké sliby. Docela obyčejně se přihlásil k největší moci ve vesmíru.

„Mám rád Ježíše,“ prohlásil osamělý chlapce, kterého čekala nebezpečná budoucnost, ale „lásku neuhasí ani velké vody a řeky ji nezaplaví“.

Hamid se vytrvale učil, ale trvalo dost dlouho, než skutečně uměl číst. Rosemary se však zdálo, že to uteklo velice rychle, když mu jako slavnostní večeři na rozloučenou připravila čočku a chléb.

Hamid necestoval sám, šlo s ním také několik jeho kamarádů. Cestoval sice dál než ostatní, ale měl s sebou suchary, láhev s vodou a třešně jako výbavu na vezdejší cestu a navíc si nesl Chléb nebeský. Teď už jeho mladé nohy nemusely klopýtat po nerovných horských cestách a nemusel se nikde skrývat. I pro toto jeho putování platila slova Pána Ježíše: ,,Já jsem Světlo světa, kdo mne následuje, nebude chodit v temnostech, ale bude mít Světlo života.“

Rosemary se dívala, jak poskakují ulicí. Na konci se ohlédli a zamávali jí – pět veselých postaviček, které se tmavě odrážely proti zapadajícímu slunci. Pak zahnuli za roh a vypadalo to, jako by je světlo pohltilo.

DOVĚTEK DĚTEM, KTERÉ SI PŘEČETLY TUTO KNIHU

Někteří mi občas píšete a ptáte se, jestli jsou příběhy, které jsem vám napsala, pravdivé.

Toto vyprávění není úplně přesné. Posbírala jsem mnoho příhod ze života dětí, které jsem poznala, a vetkala jsem je do života dvou dětí. Jenny je téměř vymyšlená a sestra Rosemary může být kterákoli z těch, kdo pracují jako misionářky mezi dětmi v Maroku.

Napsala jsem to však, abyste si udělali pravdivý obraz toho, co se může stát a stává dětem, které žijí v zemi, kde neznají Pána Ježíše. Bez křesťanství je tam často velice málo laskavosti a slitování, málo naděje či radosti. Jestliže vám tato knížka připadala smutná, pak pamatujte, že se můžete modlit a zajímat se o ty, kdo odešli zvěstovat evangelium. Vy jim můžete pomáhat, aby přinesli světlo a radost takovým dětem.

Žiji ve městě, kam Hamid přinesl Kinzu, a bydlela jsem v jeho rodné vesnici. Znala jsem mnoho malých chlapců, kteří museli žít na ulici, protože se jejich matka znovu provdala, a slyšela jsem o mnoha nechtěných miminkách, která lidé odložili na práh dveří misionářů. Viděla jsem slepé děti, které byly pronajímány žebrákům. Vím o dětech, kterých se ujal někdo, u koho byly šťastné, ale které byly později uneseny a znovu vtaženy do života plného bídy. Viděla jsem také, jak mnozí lidé podstoupili dalekou únavnou cestu, aby hledali uzdravení. Někdy jsme jim my, misionáři, mohli pomoci.

Na druhé straně jsem znala mnoho mužů, žen a dětí, kteří byli smutní, hříšní a plní strachu, ale jejichž životy byly proměněny evangeliem. Hamidovu zkušenost s Pánem Ježíšem mám od jednoho opuštěného chlapce, který, jak doufám, našel skutečné štěstí, protože slyšel o Ježíši a přijal ho do srdce. Mnozí by mohli být jako on, ale je málo misionářů, kteří by jim to mohli povědět.

Když si někdy vzpomenete na město, kam putovali Hamid a Kinza, na předlouhé údolí, ve kterém leží, uzavřené na východě zasněženými vrcholky pohoří Riff a na stovky vesnic v tom údolí – co kdybyste se modlily za děti, které tam žijí?

Vaše přítelkyně,

Patricia St. John

JASNÁ HVĚZDA

Patricia St. John

Z anglického originálu „Star of Light“,

vydaného nakladatelstvím Scripture Union poprvé roku 1953,

přeložila Věra Javornická.

Graficky upravila a obálku navrhla Eva Hanušová,

fotografie na obálce Jan Hanuš.

Vydala Oliva,

křesťanské nakladatelství a knihkupectví, s. r. o.,

Soukenická 15, 11000 Praha 1,

roku 1998.

Tisk: Tiskárna VS ČR, P. o. Box 5,14057 Praha 4

ISBN 80-85942-37-2

Obsah

ČÁST PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

ČÁST DRUHÁ

13

14

15

16

17

18

19

20

21

DOVĚTEK DĚTEM, KTERÉ SI PŘEČETLY TUTO KNIHU