OTISKY

LUKÁŠ MAKOVIČKA

Kdo rozsévá bezpráví, sklidí ničemnost.

Adonajova Písma, kniha Mudrosloví, 22. kapitola

Toto dílo je smyšlené a všechny osoby a děje popisované v této knize jsou vymyšlené. Podobnost se skutečnými lidmi či událostmi však rozhodně není čistě náhodná.

Pod sluncem totiž není vůbec nic nového.

PŘEDEHRA

Chtěl jsem být veliký reformátor, ale stal jsem se jen kronikářem zániku.

Lei Ishmail, osobní zápisky

Ifrat Da’nari hovořil se svým nejlepším přítelem.

Byl unavený, znechucený, až k smrti ztrápený tím vším, na co se denně musely dívat jeho oči a jeho uši musely poslouchat.

„Vím, že jsi spravedlivý,“ stěžoval si tomu, který se za poslední jara stal jeho nejbližším rádcem a důvěrníkem, „ale stejně o tom pořád pochybuju. Vždyť stačí, abych jen vystrčil paty z domu, a vidím, že právě ti, kdo druhým škodí, utlačují je a podvádějí, si žijí v klidu a pokoji a sklízejí jeden úspěch za druhým. Proč? Copak to tak má být?“

Na chvíli se odmlčel, jako by váhal, jestli má opravdu všechnu tu bolest a hořkost, která naplňovala jeho srdce, vylít před někým, kdo si už jeho nářků užil dost a dost.

Rozhodování bylo nakonec snadné – ústa vždy říkají to, čeho je srdce plné.

„Jak dlouho se na to mám ještě dívat?“ posteskl si. „Vždyť oni jeden jako druhý, od nejmenšího prosťáčka až po radu šesti všichni klamou, podvádějí a lžou a snaží se jen urvat co nejvíc pro sebe bez ohledu na kohokoli jiného. A ty mlčíš a neděláš nic. I když bys mohl.“

Ifrat se zhluboka nadechl. Na chvíli si pohrával s myšlenkou, jestli by přece jen neměl trochu ubrat ze své otevřenosti, ale pak ji rychle zavrhl.

Už se naučil, že s přetvářkou a falešným lichocením u svého přítele nepořídí.

„Vždyť přece také vidíš,“ hořekoval, „že poctiví elfové, lidé ani faeri už nemají téměř žádné zastání a jeden za druhým se stávají kořistí těch, kdo mají dost ostré lokty a dlouhé ruce. Vidíš, jak se jim lumpové všeho druhu vysmívají a libují si, jak si to pěkně zařídili. Vidíš, jak málo každému z nich záleží na tom, jestli ublíží někomu druhému, pokud z nějakého důvodu získá dojem, že mu to projde.

A mlčíš.

Neděláš nic.

Někdy mi dokonce připadá, jako bys nad každým, kdo si jde po své zlé cestě a za svým prohnilým srdcem, držel ochrannou ruku. Proč?“

...proč, šeptal zpátky večer. Klidný a tichý svědek vší bolesti, všeho křiku, pláče, zrad a trápení, mlčící, neměnný, nesoudící. Od něho se nikdy nikomu žádné útěchy nedostalo, ač všem elfům něžně sliboval temnou noc a dočasné zapomnění v náruči snů.

Ifrat ale nehledal útěchu v zapomnění. Chtěl odpovědi, které by utišily jeho ztrápené srdce, a věděl, že je jen jediný, kdo mu je může dát.

Čekal tu na něj, stejně jako včera, jako předevčírem a jako každý večer.

A on vždycky přišel.

Chodil sem rád, do stroze zařízeného pokojíčku v příbytku muže, kterého nenáviděl téměř celý Innion. Mnohem raději než do skvostných paláců rady šesti, nebo do toho domu, který innionští postavili přímo pro něj.

Tady byl totiž vítaný a Ifrat – narozdíl od většiny všech ostatních, kdo ho kdy zvali nebo se na něj obraceli – skutečně toužil zjistit, co si opravdu myslí a co hodlá udělat, chtěl ho opravdu poznat, nejen využít pro své vlastní cíle.

A nezavíral uši před nepříjemnými zprávami a nepohodlnou pravdou.

„Já vidím,“ opáčil tiše a jako vždy vešel s jeho slovy do místnosti klid a pokoj. „Vidím dokonce mnohem víc než ty. Vždyť kdo tě učil, jak prohlédnout elfské podvody, masky a přetvářku a nazývat všechny věci jejich pravými a někdy dost ošklivými jmény? Jestlipak jsem to nebyl právě já?“

Ifrat se konečně utišil, jako vždy, když uslyšel jeho hlas. Ale střepinky v srdci ho bodaly a štípaly. Bylo totiž něco, co svému příteli neřekl – a co se před ním snažil již téměř rok skrýt.

Už mu moc nevěřil.

Zdálo se mu, že je jako nestálá voda, jako někdo, kdo dobře a spravedlivě mluví, hodně toho vidí a chápe, ale nikdy nepřikročí k činům, ačkoli by mohl.

Lhář.

„Vidím,“ pokračoval, jako by si nevšiml zápasu odehrávajícího se v Ifratově nitru, „a křivdíš mi, když říkáš, že mlčím. Víš, že jsem vás varoval a napomínal nepřetržitě už od doby, kdy vás aen Amram dovedl do této země. Víš, že to vždy byli právě moji poslové, kteří hlasitě mluvili proti všemu zlému, co se v Innionu dělo. A víš také, jak důslední byli innionští elfové – od nejmenšího až po největšího – v jejich umlčování a zesměšňování.

Mluvil jsem tolik jar, po desetijaří.

A oni mě po všechna ta jara, po desetijaří uráželi, moje slova zesměšňovali a házeli za hlavu, měli mne za toho, kdo bezdůvodně straší a zbytečně řeší takové hlouposti a maličkosti jako pečlivé dodržování práva bez ohledu na osobu a postavení.

Mluvil jsem a ty dobře víš, že kdokoli na mém místě by do těch hluchých a napomenutí nenávidějících uší přestal mluvit už před hodně dlouhou dobou.“

Ifrat mlčel. Věděl.

Ale pořád nevěřil.

„A nemáš pravdu, ani když si myslíš, že stejně nakonec nic neudělám. Ifrate,“ naléhal, „nebuď jako všichni ostatní, jako ti, kdo si pletou shovívavost a dlouholeté čekání, jestli se přece jen nezastydíte a nezačnete jednat správně, se slabostí a domněnkou, že jsem se už smířil se současným stavem věcí.

Nesmířil. Nikdy nesmířím.

A ty, Ifrate, jsi slepý, když nevidíš, co se na Innion žene, nevidíš, že staré hříchy mají dlouhé stíny a že každá nepravost a každý zlý skutek a bláznivé jednání jen pomalu rozšiřují trhlinu ve zdech vašeho domu, trhlinu, která se znenadání zhroutí a vezme celý dům s sebou – a že nemusím udělat nic víc, než uvalit vaše cesty na vaši hlavu a dát vám dosyta najíst z ovoce vlastního jednání a úmyslů.

Nemyl se, Ifrate, zúčtování přijde – tak jistě, jako že jsem.

Neuplyne mnoho jar a všechno to bohatství a hojnost, kterou vidíš všude kolem, se rozplyne jako ranní rosa na slunci. Ztrestám Innion za chamtivost, které propadl, Ifrate. Takto…“

Ifrat mlčel. Poslouchal. Porozuměl.

A uvěřil.

„Musím jim to říct,“ pronesl nakonec ztěžka. „Někdo jim to musí říct, musí vědět, do jaké propasti se tak slepě ženou.“

„Nebudou tě poslouchat,“ opáčil jeho přítel, „nikdy neposlouchají. Až do konce si budou myslet, že čas zúčtování nikdy nenadejde a vždycky nakonec najdou někoho, kdo jejich účty dobrovolně či nedobrovolně zaplatí.“

„Musím jim to říct.“ Ifrat se mimoděk dotkl jizvy, kterou mu před mnoha jary způsobil kámen vržený rukou rozzuřeného elfa. „Víš, že mám Innion ještě pořád rád.“

„Vím.“

V Innionu se říkávalo, že dobří přátelé spolu umí i mlčet. Že ví, kdy žádná slova nejsou dost vhodná, kdy by každé jen rozdíralo rány a jitřilo bolest a kdy si čas žádá jemné – i když možná smutkem naplněné – hojivé ticho.

A ti dva se znali už dlouho a opravdu dobře.

„Ifrate,“ ozval se po chvíli znovu onen tichý hlas, „ještě dvě věci. Až ten čas nadejde a innionští ke mně budou volat, abych jim pomohl v potížích, které sami uvedli na svou hlavu, nebudu slyšet.

Oni neslyšeli, když jsem je napomínal a vyzýval je, aby zanechali svých špatných skutků, a zacpávali si uši, aby neslyšeli nářek všech těch, kterým kdy ublížili – a tak ani já nebudu slyšet v den, kdy konečně ochutnají prohnilé ovoce svých činů, ale nechám je ten kalich vypít až do dna. Bude to tak spravedlivé.“

„A Ifrate,“ dodal jemně, protože ho znal. „Ty se neboj. Neboj se toho, co přichází. Já budu s tebou.“

Pak ho zanechal jeho myšlenkám.

Ifrat Da’nari a Adonaj, Bůh Innionu a stvořitel celé země se znali už dlouho a opravdu dobře.

STŘÍPKY

A tak nakonec na jaře roku 550 od založení Innionu padla kosa na kámen.

Kdybych měl jedním slovem popsat, co bylo příčinou toho, že se hojnost, kterou přetékaly innionské pokladnice, sýpky i domácnosti, přes noc ztratila neznámo kam a zanechala zemi za sebou zchudlou a zbavenou iluzí, znělo by to slovo „chamtivost“.

Ano, slyšel jsem tucty odůvodnění a tisíce obvinění, kdo za to vše může, ale skutečnost je velmi prostinká:

Byl jsi to ty, kdo ses hnal za bohatstvím bez práce a za každou cenu, ty, kdo jsi prožral, prozahálel a promarnil planou zábavou tučné roky, ty, kdo ses zadlužil až nad hlavu a roky sis žil vysoko nad poměry – až ses jednoho dne probudil ze své kocoviny do studeného rána a zjistil jsi, že velká část toho, co máš, ti ve skutečnosti nepatří, a ten, komu za to vše dlužíš, klepe na tvé dveře a už nechce poslouchat tvé výmluvy.

Byl jsi to ty, elfe, malý i velký, mocný i bezvýznamný, jeden jako druhý jste všichni propadli chamtivosti.

A zaplatili jste za ni – i když jste se ze všech sil snažili, aby všechno platil někdo jiný.

Začali jsme tomu říkat „Zúčtování“ – podle slov jednoho blázna, kterému dlouho nikdo nevěřil a o kterém už několik jar nikdo neslyšel.

A který se znovu objevil, až když přišel konec.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Čtyři jara po Zúčtování.

« « » »

Oheň.

Všude byl oheň.

Proplétal se mezi mladými stromky innionského parku, s praskotem objímal stánky na tržišti, nenasytně vtrhával do domů a ničil, co se mu zachtělo. Zachvacoval chudé i bohaté, lidi i elfy, nebral ohled na osobu ani postavení, ba ani pýchu Innionu, nádherný a stajaří starý Adonajův chrám, nehodlal nechat nedotčenou.

Kamkoli zavítal, přinášel s sebou strach. Děs. Hrůzu.

Protože nebylo kam utéct.

Kam se schovat.

Obklíčil je.

Mezi plameny se míhaly meče. Bylo slyšet sténání raněných a ubíjených. Výkřiky nenávisti.

Ale oheň byl neúprosný, požíral nalevo i napravo, útočníky i pobíjené.

Nad Innionem vzešel úsvit, krvavě rudý úsvit.

Jeho poslední.

Valen se probudil.

Před očima měl stále ty hrozné výjevy, kterých byl před chvílí svědkem.

Hořící Innion.

Jeho Innion. Město, ve kterém vyrůstal a kde strávil všechny roky svého nedlouhého života.

„Ne,“ zašeptal, když si otíral pot z čela a znovu se ukládal ke spánku, „to se nemůže stát. Možná nejsou dobré časy, ale nikdo přece nemůže být tak hloupý. Byla to jen noční můra. Jenom noční můra...“

« « » »

Útlé elfské prsty dívčiny jménem Fai Eleia otočily další stránku. Jen mimoděk vzhlédla a překvapeně zjistila, že se už začíná stmívat. Ten čas tak utekl, pomyslela si a znovu se ponořila do své oblíbené pasáže z nejznámějšího díla elfské vypravěčky Ismy Ivril. A to jsem se bála, že se budu celý den hrozně nudit.

Nejdřív to tak vypadalo.

Otec musel do Gileadu za svými, jak říkal, „pracovními povinnostmi“ a matka trvala na tom, že pojede s ním – nemůže si přece nechat ujít příležitost navštívit gileadské trhy.

Já bych jí při tom samozřejmě překážela, ušklíbla se Fai.

Na nekonečné procházení obchodů a stánků, zkoušení šatů a vybírání šperků nikdy neměla trpělivost. A tak při takových výletech vždycky končívala v předpokojích v domech mužů, za kterými měl namířeno její otec. Za ty roky to dovedla téměř k dokonalosti – tupě zírat do zdi, snažit se nedat najevo, jak moc by chtěla být kdekoli jinde, a mysl nechat bloumat sny a představami.

Ten dnešní pán k ní ale byl moc milý.

Bylo na něm vidět, že je hodně ustaraný – i když se to snažil skrýt, seč mohl – ale i přesto měl soucit s neznámou dospívající dívčinou, kterou zjevně proti její vůli přivedli do jeho domu, a pustil ji až dozadu, do své osobní knihovny.

Jen málo věcí Fai mohlo potěšit víc. Sven a Evelyn Eleia nikdy moc nečetli a vzhledem k ceně knih, které bylo nutné ručně, písmenko po písmenku opisovat, se k nim sama dostávala jen zřídkakdy.

Na několik hodin se ztratila v lesích Imerisu, s Faewynem a okřídlenou Aimi. Ani hlasy linoucí se z vedlejší místnosti, kde její otec hovořil s oním člověkem, ji nedokázaly vyrušit. A to přesto, že jeden z nich byl velmi, velmi nahněvaný.

Nebo možná ne nahněvaný, říkala si Fai v duchu, když znovu skláněla oči k popsaným stránkám.

Možná spíš zoufalý.

„Fai, vstávej, jedeme domů,“ vytrhl ji její otec z tichého soustředění, když už se slunce v červáncích zdravilo s obzorem.

„Domů?“ divila se. „Nechtěl jsi tu být celé tři dny? A co na to máma?“ vyhrkla.

„Evelyn se s tím bude muset smířit,“ zabručel Sven. „Odpadly mi nějaké schůzky a opravdu nechci trávit v tomhle městě další dva dny.“

Fai si povzdechla. Vrátila knihu na místo a slušně poděkovala neznámému dobrodinci za příjemně strávené odpoledne. Na cestu domů se moc netěšila.

Věděla, jak to vypadá, když se její máma musí s něčím smiřovat.

« « » »

Lašti umístila poslední ilmärie, kterou jí Devin přinesl, a trochu poodstoupila, aby své dílo mohla kriticky zhodnotit.

Téměř dokonalé, pomyslela si. Je to tu sice prostinké, ale já už si najdu způsob, jak všechno vyzdobit a zkrášlit, aby to byl opravdový domov.

Domov.

Už to bylo dlouho, co naposledy nějaké místo nazývala tímhle jménem. Kerach se o ni sice staral dobře, byl vždycky pozorný a měl ji opravdu rád, ale její domov zmizel pryč s jejími rodiči.

To byl také důvod, proč celý den chodila po osadě s podmračeným obočím, a když se usmála na pozdrav, smály se jen rty a oči zůstávaly chladné. Že prý to slíbil, přemílala si v hlavě pořád dokola rozpačitá slova omluvy, kterou jí Devin věnoval na rozloučenou, než roztáhl svá duhová křídla a odletěl do Innionu vyřídit nějakou hloupou zprávu.

Ji tu nechal o samotě.

Dva dny před svatbou, na kterou se tak těšila.

A aby toho nebylo málo, letěl pomáhat těm elfům.

„Jako by si to snad zasloužili,“ drtila mezi zuby. „Pro mě za mě, ať je třeba všechny vyvraždí, co my s tím máme společného? Po tom všem, co nám udělali, co udělali mně, co udělali tatínkovi a mamince.“

Bude rád, když odtamtud vyvázne se zdravou kůží, pomyslela si s náhlým strachem. Když mu nezlámou křídla, jako je tehdy zlámali mně. V zádech, tam, kde se její zmrzačená křídla setkávala s kostí, ji znovu nepříjemně zaštípalo.

Její křídla...

Už nikdy nepoletí.

Až do smrti bude pro celou Lisbeth ta „bezkřídlá“.

« « » »

Zatracení elfové!

Meri Eivehu se potácel potemnělými ulicemi Gileadu, naštvaný na celý svět všeobecně a na elfy vládnoucí v Innionu obzvláště. „Vždycky tak pro-fe-sionální,“ blábolil si pro sebe nesouvisle; jazyk už spíše než jeho poslouchal víno, kterého ne poprvé za poslední roky vypil mnohem víc, než by bylo zdrávo.

Vždycky tak klidný.

Meri si vybavil uhlazený obličej innionského výběrčího daní, tu bezvýraznou masku, která vždy věstila problémy. Kdykoli Sven Eleia zavítal do jeho domu za, jak on tomu říkal „pracovními povinnostmi“, bylo zle. Meri měl snad stokrát chuť naplivat do té tváře, která mu se stoickým klidem vykládala nová nařízení rady šesti, nařízení vydávaná za jedním jediným účelem – co nejvíc sebrat jemu a co nejvíc dát elfům. „Zatracení příživníci,“ ulevil si.

Gilead se stal součástí Innionu teprve před dvaceti jary – městská rada viděla v Innionu záruku ochrany, kterou si Gilead jako samostatný městský stát dokázal zajistit jen s velkými obtížemi. Jenže už v prvních rocích, a mnohem víc v těch posledních, které následovaly po Zúčtování, zjistili, jak moc se spletli.

Možná už neměli problémy se zloději, kteří vylupovali příměstské farmy, ale to vše jen proto, aby je vyměnili za jiné – zloděje v honosném obleku s uhlazeným vystupováním, kteří daněmi a mýtným odírali z celého Gileadu kůži, aby innionští občané měli vše, na co byli zvyklí, a nemuseli se moc uskrovňovat bez ohledu na to, jak tvrdě dolehlo Zúčtování na celou zemi.

A aby jejich hloupost platil někdo jiný.

Jako by ho před sebou viděl. „Já za nic nemůžu, jen vám mám vysvětlit změny v zákonech.“ Teď rozhodí rukama a udělá rádoby bezmocné gesto. „Ty ovšem stanovuje rada šesti a takový malý pán jako já na ně nemá vůbec žádný vliv.“

„Já za nic nemůžu,“ drtil Meri mezi zuby, „ale natahovat ručičky po tom, co nám sebrali, a kvičet jako prase na porážce, kdyby ti z toho měli jen trošičku ubrat, to klidně, že?“

Úředníkova dcerka vypadala celkem sympaticky a možná proto, že si dokázal představit, jak neskutečně nudné pro ni musí takové návštěvy být, se mu jí zželelo. Ale nepochyboval, že až dospěje, bude z ní stejný příživník rychle natahující ruku po tom, co mu nepatří a co svou prací vydělal někdo jiný, jako ostatní elfové.

Všichni byli stejní.

Meri doklopýtal ke dveřím svého domu. Vevnitř ještě plápolalo jedno světélko. Liv Eivehu, tak jako každý večer, kdy její manžel nešel dlouho domů, tiše čekala ve vstupní síni, aby mu pomohla dostat se ze šatů a trefit do postele.

Styděl se před ní.

Za to, v jakém stavu přišel domů, i za to, jak to vypadalo s jeho obchodními záležitostmi – ačkoli téměř s ničím z toho všeho, co ho za poslední jara postihlo, nemohl vůbec nic udělat.

Co bych jí asi tak řekl? obhajoval se v duchu sám před sebou, když mu její jemné prsty pomáhaly z kabátu. Že jsem zadlužený až nad hlavu a kvůli všem těm novým daním to prostě nemůžu splatit? Že brzy bude ženou bezdomovce?

Nakonec neřekl nikdy nic. Nechtěl jí přidělávat další starosti – už tak si určitě všimla, že něco není v pořádku.

A příliš se styděl.

« « » »

V tom domě bylo chladno.

V krbu plápolal oheň, který i za dlouhých zimních večerů spolehlivě prohřál všechny zdi, ale přesto tu Kailovi bylo vždycky jaksi chladno. Ten chlad koneckonců netáhl ze zdí.

Táhl ze srdcí.

Už tomu bylo osm jar, co se Dain Ellias rozvedl se svou první ženou, Liu, a přivedl si do svého innionského domu jinou, mladší a krásnější.

Ani ona tu nezůstala dlouho.

Po dvou jarech společného soužití se jednoho dne sebrala a odešla za jiným, hledat účast, lásku a pochopení, jehož se jí prý od Daina nedostávalo v dostatečné míře. Dain byl v koutku duše rád – myslel si o ní to samé. Bylo zřejmé, že muž jako on má právo na něco lepšího.

O šest jar později však ještě stále hledal.

Kail se svým prvním lekcím naučil už v útlém věku. Pravidla byla až směšně jednoduchá. Za prvé: Nejšťastnější elf je takový, který získá nejvíc potěšení a nejvíc věcí pro sebe s co nejmenší vynaloženou námahou. Za druhé: Když něco chceš, nebude to zadarmo. Leda bys dobře lhal nebo hodně křičel a obtěžoval.

Bylo až příliš zřejmé, co musí udělat.

Jediné potěšení, které od něj kdy jeho otec očekával, bylo, že ho nechá na pokoji – nebude ho obtěžovat svými malichernými starostmi a dětinskými plány a přáními. Koneckonců, starostí měl dost vlastních a každému snad muselo být jasné, že jeho touhy a plány jsou mnohem, mnohem důležitější než tužby nějakého malého děcka.

Kail se brzy naučil, že jeho otec je za své potěšení ochoten platit.

A tak tiše bral, co se dalo, a jak jen mohl, opouštěl ten chladný dům a vyrážel do zářivých innionských ulic hledat nová potěšení, přátele, zábavu a rozkoš.

Nikdy se otce neptal, jestli ho má rád.

Odpověď znal.

Věděl, co na tuhle otázku Dain před několika jary řekl jeho matce.

„Ale jistěže tě mám rád. Nedal jsem ti snad tohle všechno?“

Tenhle chladný, studený dům?

« « » »

„Jak ses to zase chovala?“ otočil se Maelen Illior, člen innionské rady šesti a pravidelný a horlivý návštěvník Adonajova chrámu na svou dceru, hned jak za nimi zaklaply dveře v jejich městském sídle.

Jeho hlas mrazil.

„Myslíš si snad, že se Adonajovi bude líbit, když takhle znevažuješ jeho chrám? Když tak zjevně ukazuješ své pohrdání jeho kněžími? A když děláš ostudu své matce?“

Ainu uvnitř vřela.

Celou cestu domů, když si její otec vyměňoval vzájemné lichotky s dalšími návštěvníky chrámu, elfy, pro které v soukromí neměl dobrého slova, věděla, co přijde, až se dveře zavřou.

„Adonaj! Matka!“ vybuchla. „Jako by sis snad dělal starost o ně, a ne o to, co si ostatní řeknou o tobě! Jakou to máš nevychovanou dceru, která neumí sedět v klidu na vašich pitomých obřadech!“

„Ainu, co to říkáš,“ vyjekla máma a snažila se ji ještě zastavit. Vždycky tak tichá, tak loajální – ať se dělo cokoli.

Ale Ainu už se zastavit nedala.

Nebyla to její první hádka s otcem. Jak dorůstala, byl jí otcovský dům čím dál tím těsnější a stále hůře snášela, když se ji snažil kárat a napomínat – zvlášť ve věcech, které sám také nedělal nebo je dělal jen tehdy, když se díval někdo, na jehož mínění mu záleželo.

Jako by on dbal o Adonaje jinde než tam, kde mu z toho kynul nějaký prospěch.

Křičeli na sebe. Vyčítali. Obviňovali. Neposlušná, nevděčná, neumí se chovat, ničeho si neváží. Jde mu jen o to, jak bude vypadat, nezáleží mu na mně, pokrytec.

A ať už říkal ten druhý cokoli, neposlouchali.

„Počkej, kam jdeš? Ještě jsem s tebou neskončil!“

Ainu práskla dveřmi. Na ulici za ní křičet nebude a ona potřebovala na chvíli vypadnout. Možná by měla vypadnout častěji. Tam venku musí být krásnější svět, než je tady uvnitř, v těch přetvářkou prolezlých zdech.

Lepší a zářivější.

KŘÍDLA V INNIONU

V den, kdy dav rozhněvaných elfů, kterým nerozvážně nadělané dluhy přerostly přes hlavu a přicházeli o své domy, zboží i dědictví, obklopil palác rady šesti, se srdce, ale i křesla jejích členů zachvěla.

„Náš lid na nás spoléhá, že s touto politováníhodnou situací něco uděláme!“ pravil Silmai Luthien, první mezi šesti.

„Jinak nás vynesou v zubech,“ dodal šeptem Estrain Ilmallen.

Spravedlnost znovu plakala někde v koutku a skrývala svou tvář před hněvem hlupáků a těch, kdo se jich báli.

„Můžou za to faeri!“ znělo Innionem.

„Mizerní lichváři a zloději! Dovolili jsme jim žít uprostřed nás a takhle nám odplatili. Berou nám naši práci! Jen se podívejte, jim nikdo domy nebere, zato oni by si chtěli vzít ty naše!“

Ani jeden hlas se neozval, že trestáním nevinných se nic nespraví. Že faeri mají práci, protože jsou pilní a spolehliví. Že mají své domy, protože je v bezhlavé honbě za bohatstvím nezadlužili až nad hlavu. Že mají majetek a mohou poskytovat půjčky, protože žili střídmě a roky pečlivě šetřili.

Všichni, kdo to chápali, zůstali zticha.

Den před radou šesti posvěceným vyhnáním faeri z Innionu jsem viděl, jak rozzuřený dav napadl okřídlenou rodinu, která se neprozřetelně vydala do ulic nakoupit jídlo na dlouhou cestu.

Když skončili, ležela na zemi dvě těla a duhově lesklé, zářivé útržky křídel.

Nad mladým děvčetem se dav slitoval a ušetřil ji, jen jí pro výstrahu zlámali křídla. Nemyslím, že ještě někdy poletí.

To byla poslední křídla, která jsem v Innionu viděl.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Letím.

Vítr se něžně dotýká mých duhově zbarvených křídel, šeptá mi do vlasů. Cítím se tak lehký. Jako pírko. Jako jarní vánek. Shlížím dolů na elfy i lidi. Jsou jako mravenci, maličcí, nepatrní. Ukazují si na mne. S úsměvy. S radostí. Děti mi mávají.

Najdu správný vzdušný proud a má křídla pořádně zaberou. Vesnice se vzdaluje pryč jako mávnutím kouzelného proutku. Křídla zpívají do probouzejícího se dne.

Letím. Mohu letět, kam chci.

Nikdo mě nezastaví.

« « » »

Devin přistál a složil křídla.

Teoreticky mohl letět, kam chce, jen... vletět přímo do Innionu by asi nebylo úplně moudré. Za hradbami se žádná křídla neukázala už téměř čtyři roky, a když se Devin díval do temného ústí hlavní brány, najednou si už vůbec nebyl jistý, že závist a nenávist, která tak zuřivě plála v den vyhnání všech faeri, již uhasla.

Co se tehdy v Innionu dělo, znal jen z vyprávění.

Jeho rodina bydlela v Almarilu, a ačkoli výnos rady šesti platil pro celou innionskou zemi a i oni se museli vystěhovat a jejich majetek propadl, almarilští pánové je vyprovodili téměř s omluvami, v pokoji, a postarali se, aby se jim na cestě nic nestalo a aby na ni byli více než bohatě zaopatřeni.

Na cestě do Temerské vrchoviny.

„Po tom všem, co naší zemi provedli,“ prohlašoval tehdy Estrain Ilmallen, „jsme k nim ještě milosrdní. Nevyháníme je. Místo domů a majetku, který propadl innionskému lidu jako pokuta za jejich zločiny, dostávají půdu a své vlastní území v Temerské vrchovině.“ Tam, kde téměř nikdo nebydlel, protože země byla příliš neúrodná a nevyplatilo se ji obdělávat.

Milosrdenství, ušklíbl se Devin.

Pomalu začínal svého slibu litovat. Pravda, nebýt toho starého elfa, asi by tam v Asienu svým zraněním podlehl a už nikdy by neviděl Lašti ani ostatní. Ale slib mu dávat nemusel. Nijak ho k tomu nenutil. Jen prosil.

Jenže Devin měl pořádný důvod k vděčnosti a ta, navzdory tvrdým podmínkám, nebo možná právě díky nim, kvetla v Lisbeth na každém nároží. Vytáhl plášť a udělal to, co žádný faeri nedělal ani za nejtužší zimy a nejhorších plískanic.

Zakryl si křídla.

« « » »

„Nechte ji být,“ zazní náhle ztichlým lesem pevný hlas.

Můj hlas.

Otočí se a v jejich očích vidím plápolat zuřivý vztek na toho, kdo se jim právě snaží zkazit zábavu.

„Udělals chybu, cucáku,“ zavrčí největší z nich a jako na povel všichni tasí meče. Jsou dobře sehraní, silní, vycvičení. A jsou čtyři.

Jen neví, proti komu dnes stojí.

Má čepel hladce klouže ven z pochvy a mé pohyby jsou jako blesk. Úder. Riposta. Únik.

Tančím.

A jejich šaty se barví do ruda.

Jemný poryv křídel a stojím u posledního z nich. Do jeho očí se vplíží poznání. Už ví, na koho narazil.

Příliš pozdě.

« « » »

Se sklopenou hlavou procházel innionskými ulicemi a snažil se neupoutat ničí pozornost. Teď už věděl, že není žádný hrdina.

Když doma v Lisbeth přemýšlel o cestě do Innionu, zdálo se mu to tak jednoduché. Výnos rady šesti koneckonců faeri vyhnal jednorázově a zakazoval jim vlastnit majetek v jakémkoli velkém městě, ale žádný zákon Devinovi nezakazoval zajít do Innionu na návštěvu.

Jen to možná nebylo úplně moudré.

„Už jsou to čtyři roky,“ utěšoval doma Lašti, když si všimnul vyděšeného výrazu v jejích očích, ale když pak sám stál před innionskou bránou a viděl, jak si na něj strážní ukazují a šeptají si, taky by mu přišlo vhod nějaké to povzbuzení a podpůrná dlaň.

Plášť jako maskování zjevně nestačil. Každý, kdo se na něj podívá trochu pozorněji, musí poznat, co je zač ta malá, útlá postava, a co skrývá pod pláštěm, který jí na zádech tvoří jakýsi podivný hrb.

Byl rád, že se aspoň nemusí ptát na cestu. Starý elf patrně dobře chápal, jak se bude v innionských ulicích cítit, a nakreslil mu přesnou mapu. Kdyby ji neměl, jeho srdce by možná vyskočilo výš než jen do krku.

Devin se letmo rozhlédl na křižovatce, aby si byl jistý, že jde správným směrem. Pak zase sklopil oči a předstíral, že si nevšímá postranních pohledů a tichého šepotu, který ho provázel, kamkoli přišel. Nechtěl budit pozornost a nechtěl se dívat do očí těch, kdo se ulicemi mohli procházet volně a bez obav.

Ale možná se podívat měl.

Zjistil by, že jen v málokterých očích je hněv nebo zášť. Většinou v nich bylo překvapení a obyčejná elfská zvědavost.

A občas se v některých objevil stud.

« « » »

Ještě je slyšet praskot ohně, ale ten už mé oči nepoutá. Je po boji.

Byl to dobrý plán a nebýt mě, byl by uspěl a celý Elnaiden, jeho věkovité stromy, jeho nádherné lesní paláce i všichni elfové tohoto prastarého království by padli do rukou krutého a nelítostného nepřítele.

Nemohl jsem to tak nechat. Nemohl, i když to byli právě elnaidenští, kdo mne před několika jary vyhnali.

Nevěřili mi. Teď už věří. Ale stálo je to mnoho.

Bolesti. Krve. Životů.

Sedí vedle mne, stále ještě roztřesená z toho, co se mohlo stát, a jemnýma rukama si objímá kolena.

„Shey’im,“ zašeptá znovu, „děkuji. Děkujeme.“ Něžně ji hladím po tušově černých, nádherných, dlouhých vlasech.

„Shey’im,“ otočí se ke mně a v očích se jí lesknou slzy.

Pak se Agleanna, královna Elnaidenu a paní Sedmi měst, usedavě rozvzlyká. Už se nebrání, když ji beru do náručí, a v jejích smaragdových očích se odráží víc než jen vděčnost i víc než jen prosba o odpuštění...

Ťuk, ťuk.

Ten, kdo stál u dveří, klepal jemně, tiše, téměř jako by se bál, že by mu někdo mohl otevřít. Ale bylo to dost hlasitě na to, aby Valena vytrhl z příjemného snění.

Neochotně vstal z křesla a šel otevřít.

„Bydlí tu Aravel Eled?“ vyhrkl návštěvník nervózní otázku, hned jak se dveře otevřely.

„Táta teď není doma, vrátí se až za dva dny,“ odpověděl Valen automaticky. Až pak si všiml, koho má před sebou. Neviděl nikoho z nich už dlouho. Už čtyři jara se nad Innionem žádná křídla neukázala.

Ale nemohl si je s nikým splést.

„Ty jsi faeri,“ vyhrkl ohromeně. „Co tu děláš?“

Neznámý zvedl hlavu a Valen poprvé zahlédl jeho uštvané oči a napětí vepsané ve tváři.

„Potřebuju mluvit s Aravelem Eledem,“ opakoval faeri chvějícím se hlasem. „Mám mu něco vyřídit.“ A pak hned zmizím, dodávaly jeho oči.

„Táta tu není,“ opakoval Valen a až pak se probral z ohromení a vzpomněl si na dobré vychování. „Ale ty musíš být unavený a vyhladovělý. Pojď si na chvíli dovnitř odpočinout a něco sníst.“

„Radši bych...“ bránil se faeri, ale Valen ho nenechal domluvit.

„Táta se vrátí až za dva dny. Pokud tu na něj nechceš tak dlouho čekat, můžu mu tu zprávu předat.“

Faeri, šeptaly Valenovy myšlenky, když se neznámý konečně trochu uvolnil a následoval ho dovnitř, to až budu vyprávět kamarádům.

Jenže pak, když ze sebe okřídlený host u trochy jídla konečně vysypal, co má na srdci, náhle věděl, že nikomu kromě svého otce nic vyprávět nebude.

A do duše se mu vplížily obavy.

ŠÁLEK BOLESTI

„Je právem každého občana, aby se Innion postaral o jeho potřeby, ocitne-li se v nouzi,“ říkával často Estrain Ilmallen. „To rada šesti se musí postarat o sirotky a vdovy v jejich soužení.“

A vskutku, z bohatství, které protékalo rukama rady, vždy nějaká část skončila v rukou innionských sirotčinců a útulků pro osamělé vdovy.

Jenže pak přišlo Zúčtování a innionská pokladna náhle přes veškerou snahu zela prázdnotou.

Brzy se ukázalo, kdo má při rozdělování přednost – byli to ti, kdo dokázali nejhlasitěji křičet, ti, kdo měli vlivné přátele, a ti, kdo mohli zatáhnout za dost silné páky.

O sirotky a vdovy ve skutečnosti nikdy příliš nešlo.

Znovu jsem viděl, jak ulicemi pobíhají nuzné, hladové a neopečovávané děti, o které se nikdo nestaral a nikdo jim zadarmo nedal ani skývu chleba.

Muži a ženy pracující v sirotčincích bez stálého přísunu podpory opouštěli svá místa a hledali si jiná zaměstnání.

A bylo to ještě horší – zdálo se, že ze země vymizelo milosrdenství.

Jako by si elfové za ta jara, kdy se o něco takového téměř nemuseli starat, řekli: „Prokazovat milosrdenství není naše věc – o to se musí postarat Innion.“

Jenže ten už dodýchával a jeho paže nebyly zdaleka tak silné jako kdysi.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Co tu vlastně dělám? ptal se Patris už poněkolikáté sám sebe, když na kamenité cestě znovu klopýtl o překážku. Mnoho toho neviděl. Tersin trval na tom, že půjdou jen za svitu měsíce, aby je nikdo nezahlédl.

Každý zlý skutek člověk dělá ve tmě, zatnulo do něho zuby svědomí, ale bylo už tak slabé, že ho až příliš snadno zadupal do země.

Ne, obhajoval se sám před sebou, já nedělám nic zlého. Především za to může otec! Patris mimoděk sevřel ruce v pěst, když mu myslí probleskla vzpomínka na tvrdého starého pána, který mu nikdy nic nedopřál. Bylo jen správné, že jsem si občas vzal, co mi náleží, opakoval si v mysli svou mantru.

Mantru zloděje.

Vzpomínal, jak byl strachy celý zpocený, když poprvé vzal pár stříbrných z peněz, které měl od otce svěřené. Snad jako by čekal, že na něj pro ten čin padnou sama nebesa.

Ale nic se nestalo.

Dokonce na to ani nikdo nepřišel a Patris získal to, po čem prahlo jeho srdce. Koneckonců, copak na to neměl právo? Ne, on není žádný zloděj jako tady Tersin, on si jen bere to, co mu po právu náleží a ostatní mu to nejsou ochotní dát sami.

Jenže jara jeho života plynula a jemu se někdy zdálo, jako by se snažil vší silou ukočírovat prám na vzpěněné řece. Během těch rozbouřených jar se občas něco ztratilo v otcovském domě, ale protože v něm už tak panoval nepořádek, nikdy se na nic nepřišlo. Během těch rozbouřených jar se Patris postupně učil, jak si vzít to, co mu sobecká a zlá společnost nechtěla dát, jak si dopomoci k něčemu, co by mu druzí jistě nedali dobrovolně. Během všech těch rozbouřených jar si bral vždy jen to, co mu podle něj po právu náleželo.

Jeho sny ale hluboko pod tvrdou skořápkou zůstávaly stále stejné. Jednou, zamlžily se mu oči, až budu mít dost, tak si koupím pole, zasadím pšenici, vybuduju dům a najdu si děvče. Odpočinu si od toho všeho a budu snad konečně žít v klidu a pokoji.

Jenže ten den ne a ne přijít.

Peníze snadno získané cestou nespravedlnosti se vždy roztekly jako pramínky vod do okolní krajiny a Patris stále, po všech těch rozbouřených a rozburácených rocích, nezískal to, co mu všichni kolem něj jistojistě upírali.

Snad až dnes.

Ano, vinuly se úponky myšlenek stále těsněji obtáčejících jeho srdce, po tomhle už nebudu muset nikdy dělat tuhle nebezpečnou věc. Už se nikdy nebudu muset cítit, jako bych snad kradl, budu mít konečně dostatek.

Jistě, Sven Eleia, vlastník domu, na jehož siluetu Patris upíral hladové oči, byl na současné poměry skutečně velmi bohatý. Přesto mu k tomu, aby se Patrisovo srdce konečně upokojilo, mnoho bohatství ještě chybělo.

Někdo by dokonce mohl říct, že nekonečně chybělo.

„Hele, jestli se bojíš, běž domů. Podělaný starý baby tu nepotřebuju,“ vytrhl Patrise z přemýšlení hrubý hlas.

„Nemám strach,“ ohradil se nahněvaně.

Druhý chlapec, jehož otrhané oblečení prozrazovalo, že nejspíš pochází z některé z chudinských čtvrtí a krade, aby měl aspoň na jídlo a oblečení, byl sice stejně rozechvělý jako on sám, ale také horlivě přikyvoval.

„To jsem rád,“ opáčil Tersin, „ustrašení kluci jsou v tomhle řemesle vždycky o hubu.“ Jenže teď, když byl Lain v base, neměl na vybranou.

Tersin byl z trochu jiného těsta než ti dva cucáci, na které se s takovým pohrdáním díval. Měl již dlouholetou zkušenost a zlodějina se mu stala docela obyčejným zaměstnáním. Zaměstnáním, ve kterém byl dobrý a na které byl hrdý.

Samozřejmě i on se cítil nevinen.

« « » »

„Ten dům je prokletý,“ říkávalo se v Misrajimu. „Je to příliš blízko Asienu, než aby na něm něco z toho třikrát prokletého místa neulpělo. A všichni dobře víte, co se stalo s tou rodinou, která tam bydlela předtím.“

Sven Eleia to věděl dobře. Lépe než kdokoli v celé vesnici, která se rozkládala co by kamenem dohodil a zbytek došel od jeho nového sídla.

I po pár jarech to pro něj znamenalo nemalý zdroj veselí.

Dům patříval jedné ze zámožnějších gileadských statkářských rodin a padl mu do oka hned první den, kdy sem přišel vybrat innionskou daň.

Několik jar trpělivě sledoval, jak neustále narůstající daně z úrody doléhají na jeho vlastníka čím dál tím tížívěji, a dobře si spočítal den, kdy už musel být natolik zoufalý, že by mu mohl být ochotný dům prodat.

Ne že by měl moc na výběr.

Několik jar zoufalé snahy udržet hospodářství nad vodou v záplavách nových daní s sebou přineslo nemalé dluhy a pramalou šanci je kdy splatit. Navíc byl dům v těsné blízkosti Asienského lesa – a všichni víte, co se o tom místě říká. Předpokládaný zisk z prodeje domu nemohl stačit ani na splacení nejnutnějších závazků. Nebylo tedy divu, že majitel nadšeně souhlasil se Svenovou nabídkou, i když měla poněkud neobvyklé podmínky.

Celá rodina odešla tiše, v noci, bez rozloučení do Almarilu.

Jako kdyby je odnesli duchové.

„Aspoň nepotřebuju strážné,“ smál se Sven tiše, když sledoval kradmé pohledy, které po něm vrhali místní vesničané.

Byl elf – a innionský výběrčí daní k tomu. Oni byli téměř všichni lidé.

Nevadilo mu tedy, že pro ně byl kvůli svému domu „ten divný“. Stejně by to tak bylo.

A ten dům byl opravdu krásný.

« « » »

Naneštěstí pro Svena ani Tersin Delhaim nebyl žádný pověrčivý hlupák.

„Už můžete zapálit pochodně,“ svolil polohlasem dvěma klopýtajícím mladíkům. „Jsme za zákrutem a přes stromy sem není z vesnice vidět.“ Škrtnul křesadlem a noční temnotu protkalo několik záblesků.

Patris mlčky sledoval Tersinovy obratné ruce, jak zápolí se zámkem Eleiova sídla. Jen mimoděk ho napadlo, kolik dobrého by ty stejné, obratné ruce mohly vykonat, kdyby se daly na jiné zaměstnání.

Pak zámek povolil a dveře se tiše otevřely.

„Ty to prober v přízemí, já a Patris jdeme nahoru,“ přikázal Tersin otrhanému chlapci. Ani se nenamáhal ztišit hlas. Dobře věděl, že v domě nikdo není. Eleia se ze svých pracovních výletů do Gileadu nikdy nevrací dřív jak po třech dnech.

Až když nakráčel do ložnice a setkal se s nenávistným pohledem ještě rozespalého pána domu, zjistil, jak moc se mýlil.

„Zloději, vstávej,“ zasykl Sven a hrubě strčil do své manželky. Pak se otočil, aby čelil nezvaným návštěvníkům.

Tersinovy myšlenky se míhaly jako blesk. Ne, rozhodně si nemůže dovolit, aby o tomhle někdo někde vyprávěl. A zvlášť ne tenhle chlap, který má dost vlivných známých a dokázal by zařídit, aby všichni strávili zbytek života v temnici.

„Zab ji, nebo nás všechny pověsí!“ křiknul na Patrise a bradou ukázal směrem k probouzející se Evelyn. Pak vytáhl nůž.

Patris se už ani nesnažil předstírat, že nemá strach. Jako ve snu sledoval Tersina a toho elfa, jak se pouští do křížku, a jeho paní, jak vyděšeně vstává, zapaluje lampu a míří k oknu. Nepřemýšlel. Nedošlo mu, že i kdyby se k oknu dostala včas, stejně by její hlas v příliš vzdálené vesnici nebylo slyšet.

„Jdi od toho okna!“ zakřičel a klopýtal kolem zápasící dvojice směrem k ní.

„Jdi od toho okna!“ zavřísknul v panice, když viděl, že ho Evelyn, vyděšená ještě víc než on sám, rozhodně nehodlá poslechnout.

Najednou jako by neviděl žádnou jinou cestu. Před očima se mu mihnul obrázek vězeňské cely, jeho vlastní obličej pokrytý strništěm neholených vousů a oprátka kolébající se ve větru za zamřížovaným okénkem. Čekající. Hladová.

Ne!

Bezmyšlenkovitě napřáhnul ruku s nožem a bodl dopředu, tam, kde více tušil, než viděl, Svenovu ženu.

Nevykřikla. Nestihla to. Jen se sesunula na podlahu, po které se pomalu začínala rozlévat rudá skvrna.

Vytřeštěně hleděl na vlastní, roztřesené ruce. Na nůž, který držely. Zakrvácený.

Nevěděl, že za jeho zády Tersin pomalu dodýchává, ačkoli předtím dokázal pánovi domu zasadit pár ošklivých ran. Neviděl ani židli, která se obloukem snášela na jeho hlavu.

A skoro ani necítil, když dopadla.

« « » »

Fai měla vždycky tvrdý spánek. Máma jí někdy v žertu říkala, že by se nevzbudila, ani kdyby někdo kradl nábytek z jejího pokoje. Ale rány a výkřiky, které se ozývaly z ložnice, by musely vzbudit i mrtvého.

Musím vstát.

Rozechvělýma rukama se chvíli neúspěšně snažila zapálit lampu – a po několika pokusech se plamínek konečně rozhořel. Seděla na posteli a vyděšeně si objímala kolena. Co mám dělat? Nemůžu tam jít. Co když mě zabijou? Co se tam vůbec děje?

Pak se všechno náhle utišilo.

Ještě chvíli napjatě čekala, a když se zdánlivě nic nedělo, sebrala poslední zbytky odvahy. Možná, že máma potřebuje pomoc. Ale co když... Sevřená náhlým strachem o rodiče popadla lampu, otevřela dveře a pomalu a opatrně se vydala k ložnici svých rodičů.

Prásk!

Neviděla ho. Ani neslyšela. Až když se srazili. Ten kluk, který vyrazil z ložnice, jako by mu šlo o život, našlapoval tiše jako kočka. Zahlédla otrhané šaty nějakého chudáka a jen na malou chvíli ozářily plamínky její lampy mladý, vyděšený obličej.

A špičaté elfské uši.

Pak se mladý elf otočil a prchal pryč z místnosti, pryč z toho prokletého domu, pryč od hrozného pohledu, který se mu naskytl, když šel zjistit, co se to nahoře děje.

Fai zvedla lampu z podlahy a s bušícím srdcem vkročila do ložnice. Máma. Táta. Znovu se roztřásla, když plápolající plamínek ozářil tu tichou, krvavou scénu v místnosti. Máma. Táta. Ti...

Co mám teď dělat?

„Fai,“ ozval se náhle chraptivý šepot z místa, kde ležel její otec, „Fai, uteč.“

Otočila se. Do očí jí vyhrkly slzy, bezmocné slzy nezkušeného dítěte. „Pomůžu ti, tati,“ zašeptala.

Jen vůbec nevím jak.

„Ne, Fai,“ zrazoval ji, „mně už ne... mně už nepomůžeš. Ten kluk... mohl by se vrátit. Uteč, Fai. Uteč.“

Utekla. Vyděšená, roztřesená, plačící.

Mohl by se vrátit.

Přikryly ji stromy Asienského lesa a jeho houštiny ji pohltily. Sem za ní snad nepůjde. Ale musím dál. Dál!

Máma. Táta. Co teď budu...

Pak už neutíkala. Bloudila. Klopýtala. Nakonec se schoulila ke kořenům mohutného jilmu a vyčerpáním usnula. Ale ani ve spánku neměla klid. Házela sebou. Ve snech. Vzpomínkách.

„Jsi kromě nás dvou už poslední Eleia,“ víská jí její máma jemně vlasy na tetině pohřbu.

„Pro sirotky je teď špatný čas.“ Její otec se omluvně usmívá na vesničana, který ho přišel prosit o nějaký díl z innionského koláče pro ty nejpotřebnější.

„O sirotky a vdovy prý zvlášť pečuje sám Adonaj,“ slyší pak cynicky říkat svého otce mámě v soukromí. „Akorát když nemůže, tak pak otravují mne.“

Adonaj. Jistě.

Kde ten byl, když...

V domě, který zůstal daleko, daleko za jejími zády, se Sven Eleia vydal na tu nejdelší, nejméně prozkoumanou cestu.

Na svou poslední.

DOKUD NÁS SMRT NEROZDĚLÍ

Rodina je základ státu. Aspoň tak nám to říkali ve škole.

Ale pokud tomu tak skutečně je, není divu, že se Innion složil jako domeček z karet při prvním náznaku přicházející bouře.

Tyhle „základy“ totiž byly všechno jiné, jen ne pevnou a jistou oporou. Naopak – hroutily se i z těch nejmalichernějších důvodů.

„Ona mi nerozumí.“ „Už se nemilujeme.“ „Naše první láska se někam vytratila a teď je to jen nudný stereotyp.“

Téměř každá, i ta nejhloupější výmluva se nám zdála dobrá, když šlo o to zrušit slib, který dal jeden elf druhému, aby vytvořili něco pevného a stálého. „Odejít pryč“ bylo široce přijímané a doporučované řešení jakýchkoli jen trochu závažnějších manželských problémů.

Jenže pak jsme zjistili, že elf skutečně není stvořen pro samotu.

Až když nás naše vlastní líné, nesnášenlivé, svárlivé či jen nové rozkoše hledající srdce odvedlo přes ty dnes už tak slaboučké překážky pryč z onoho pohrdaného svazku, došlo nám, že dvěma je i přes všechny potíže pořád lépe než jednomu.

A že je hrozná hloupost rozbíjet celý domov jen proto, že do něj trochu zatéká střechou a opravit zrovna tuhle díru je přece zodpovědnost toho druhého.

Jenže to už bývalo pozdě.

Navíc jsme se stejně nedali poučit.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Lisbeth slavila.

Udusané náměstíčko uprostřed vesnice se rozezvučelo hlasy a celá Lisbeth se připravovala, že se přidá k radosti dvou mladých faeri.

„Slyšelas, že si Lašti bude brát Devina?“ šeptala si děvčata z ouška do ouška už několik měsíců. Lašti se s tím koneckonců nijak zvlášť netajila. Teď ale seděla pod oknem v Kerachově srubu a ošívala se.

To mě musí poučovat i ve svatební den?

Ne že by neměla Keracha ráda. Byl na ni vždycky hodný a právě on se jí ujal, když přišla v innionských bouřích o oba rodiče i o křídla. Děvčata Lašti říkala, že se jí ujal především kvůli její mámě, Isvandi, kterou měl už od malička moc rád, ale i tak mu měla být za co vděčná.

Ale když se mám dneska vdávat...

„Ty mě moc neposloucháš, viď Lašti?“ prodral se Kerachův hlas až k jejímu vědomí.

„Hmm, promiň, strýčku, zamyslela jsem se,“ odtušila a snažila se nasadit o něco zaujatější výraz.

„Lašti,“ vzal ji Kerach za ruku a přistoupil blíž k ní, aby si vynutil její pozornost. „Já ti ty věci neříkám proto, že bych ti chtěl nějak kazit svatbu.“ Na chvíli se odmlčel, jako by hledal co nejvhodnější slova, která by snad mohla proniknout až k srdéčku jeho mladé schovanky.

„Já tě znám, Lašti,“ pokračoval pak naléhavě. „Viděl jsem tě vyrůstat, viděl jsem, jak přes všechny rány osudu dozráváš a dospíváš, ale taky moc dobře znám i tvé slabší stránky a vím, jak ti celá Lisbeth kvůli rodičům i zlámaným křídlům v posledních jarech usnadňovala život a snažila se tě nevystavit žádným závažnějším potížím a rozhodnutím.“

Lašti se dívala z okna na dovádějící družičky a z celého srdce toužila být někde úplně jinde.

„Dobrá tedy.“ Kerach už se téměř vzdal. „Nebudu tě tu držet dlouho. Jen dvě nejdůležitější věci.

Za prvé, manželství je smlouva jako každá jiná. A každá smlouva dostane vážné trhliny, když se začneš víc dívat na to, co bys měla dostat, než na to, co máš dát, budeš vymáhat svá práva, a přitom nebudeš plnit své povinnosti.

A za druhé, pamatuj si, že je lepší žít někde na střeše v koutku, než se svárlivou ženou v jednom domě. Dej si pozor, ať Devinovi neznechutíš společný život neustálými sváry a hádáním o každou hloupost a prkotinu. Nauč se odpouštět i vážnější přečiny, protože ten, komu se málo odpouští, málo miluje.“

Kerach si povzdechl. „No tak už běž.“

Tohle jí nemusel říkat dvakrát. Nadšeně vyskočila a vyběhla ven připojit se k všeobecnému veselí.

A najít Devina.

« « » »

Svatby v Lisbeth měly vždycky hořkosladkou příchuť.

Celá vesnice aspoň na jeden den zanechala vyčerpávajícího boje s nepoddajnou půdou a nepřátelskou divočinou, nechala stát pluhy i motyky, odložila starosti i obavy a společně se radovala z nového svazku.

V drsném prostředí Temerské vrchoviny svatba nikdy nebyla soukromou záležitostí. Ani nemohla být.

Byly to ruce faeri z celé Lisbeth, které společně stavěly pro mladý pár aspoň tu nejobyčejnější chatrč k přebývání, roubené obydlí, ve kterém by mohli přežít drsnou zimu. Byly to ženy z celé Lisbeth, které i z toho mála, co samy měly, věnovaly mladičké nevěstě nějaké vybavení do začátku. A byly to upracované dlaně děvčat i starších žen z celé Lisbeth, které se postaraly o to, aby tradiční slavnostní hostina nenabídla hostům jen prázdné stoly.

I když už v Innionu znamenala pro faeri rodina mnoho, tady se to ještě znásobilo. Jeden faeri by ve vrchovině neobstál – nebo by přinejlepším jen přežíval. Každý se musel v mnohém opírat o druhé, ve věcech, které sám neměl nebo nedokázal.

Ale jen málokdy to bylo tak zřetelně vidět jako ve svatební den.

A tak i když na stolech rozhodně nebyly vybrané lahůdky jako v dobách, kdy faeri žili v Innionu, měly svatby v Lisbeth vždy onu nesmírně sladkou příchuť – voněla z nich prostinká, pečující a oddaná láska a vděčnost. Věci, které v Innionu tak často nebyly vůbec k nalezení.

Svatby v Lisbeth ale stále měly i hodně hořkou příchuť. Zvlášť tahle svatba. Mnoho faeri pořád nedokázalo zapomenout na příkoří, kterého se jim dostalo od elfů, na všechno, co ztratili a o co je obrali. A právě tehdy, když celá Lisbeth aspoň na chvíli zanechala svého pachtění a práce, se staré rány otvíraly a stará zranění a křivdy se znovu hlásily a rozdíraly srdce.

Zvlášť na téhle svatbě.

Zvlášť, když všichni museli sledovat, jak ti dva mladí pomalu, ale přesto se zjevnou radostí jdou na připravené místo uprostřed celého shromáždění.

Jdou. Neletí.

Nejedny oči se naplnily starým hněvem, když viděly to neslýchané porušení známé tradice okřídleného lidu. Ani oni nevítali mladý pár ve vzduchu, jak bývalo vždycky zvykem. Stáli. Na zemi. Protože jeden z těch dvou létat nemohl.

Už nikdy nepoletí.

Aspoň v jedněch očích ale starý hněv už neměl žádné místo. Kerach s radostným dojetím sledoval, jak jeho schovanka nervózně kráčí uličkou v zástupu faeri a pevně svírá Devinovu levici. Díval se, jak s tím lehce pokřiveným úsměvem, který tak rád vídával na Isvandině tváři, přistupuje k Niallovi, nejstaršímu faeri v Lisbeth, který měl podle zvyklostí tu výsadu i povinnost mladý pár oddat.

Díval se, jak je prošedivělý okřídlený s úsměvem vítá a jak se ševelení shromážděného zástupu pomalu utišuje.

Ta slova znal. Na každé svatbě byla stejná.

„Devine aen Urien, bereš si Lašti za svou manželku, slibuješ, že jí zachováš lásku, úctu a věrnost a že jí budeš stát po boku v dobách dobrých i zlých, v nemoci i ve zdraví, v bohatství i v chudobě, dokud vás smrt nerozdělí?“

Řekl ano. Tiše, ale řekl.

Koneckonců, nikdo nepředpokládal opak.

„Lašti aep Isvandi, bereš si Devina za svého manžela, slibuješ, že mu zachováš lásku, úctu a věrnost a že mu budeš stát po boku v dobách dobrých i zlých, v nemoci i ve zdraví, v bohatství i v chudobě, dokud vás smrt nerozdělí?“

„Ano.“ Laštin zvonivý soprán zazněl mnohem pevněji než předtím Devinův tenor, radostně a s veselím.

Hlas nevěsty.

Kerach se usmíval. Pozoroval, jak se ti dva berou za ruce a jak se jejich rty kratičce setkávají v prvním manželském polibku, a v srdci se radoval spolu s nimi.

Přesto se nemohl zbavit malého hlodajícího červíčka pochybností.

Na všech svatbách po celém Innionu byla ta slova stejná. Všude znělo to stejné ano, den prozářila stejná radost a zněla stejná přání a gratulace. Jenže – alespoň pokud mohl Kerach posoudit – měl ten slib ve valné většině případů nejspíš znít úplně jinak.

„Bereš si tuto ženu za svou manželku, slibuješ, že jí zachováš lásku, úctu a věrnost a že jí budeš stát po boku, dokud nebude doba příliš zlá, její zdraví příliš špatné či chudoba příliš tíživá, nebo dokud zkrátka nenajdeš nějakou lepší?“

Pak by snad i průměrný innionský elf, toužící pro sebe získat všechny výhody a výsady manželství bez jakýchkoli nákladů a povinností na své straně, mohl říct ano – a nelhat.

Potíž byla v tom, že Kerach si nebyl úplně jistý, jestli Lašti skutečně chápe, co slíbila. Tolik se chtěla vdát. Tolik chtěla svého vysněného prince na bílém koni, který ji učiní šťastnou. Tolik chtěla konečně mít svůj vlastní domov.

Jenže ten bude ještě třeba vybudovat. Zvelebit. Upevnit. Pečovat o něj. Trpělivým úsilím obrušovat ostré hrany a spravovat díry, kterými do něj zatéká. Neutéct. Nevzdat se.

Dokud je smrt nerozdělí.

ZÁCHRANNÝ KRUH

Všichni jsme milovali innionské jistoty.

„O každého musí být postaráno podle jeho potřeb,“ hřímal Silmai Luthien, „ne podle hloubky jeho váčku. Innion se musí postarat o své občany.“

Připadali jsme si tak civilizovaní. Chudoba téměř vymizela a v jakékoli těžké situaci – v nemoci, bez práce, ve stáří – tu byla pevná ruka Innionu, aby nás podpírala. A to nemluvím o mraku výsad a výhod všeho druhu.

Nikdy jsme se moc nestarali, odkud se tyhle jistoty berou, ale jak už tu jednou byly… Žádný opičák nikdy nepustí, co jednou drží, a elfové jim v tomhle byli více než podobní.

Zúčtování změnilo mnohé.

Jako první zpustnul venkov. Innionské daně ukládané všem majitelům orné půdy začaly v zemi zchudlé bláznivým počínáním dřít a tížit. Ničit. Byly opuštěny celé vesnice. Jejich obyvatelé se houfně stěhovali do měst, kde měli větší naději dostat něco z čím dál tím menšího innionského koláče – a nebýt těmi, kdo tahají za kratší konec skřípající pilky.

Gilead byl na řadě druhý. Lidé koneckonců většinou nebyli innionskými občany a jen stěží se mohli výhružně srotit pod okny paláce rady šesti. A ta někde na innionské jistoty vzít musela, protože elfové se srotit mohli.

Innionské „jistoty“ navíc byly snad ta jediná věc, za kterou byli ochotní bojovat.

Tak jsme po čtyři bolestná jara zkoušeli léčit následky chamtivosti bezprávím. Nejen jednorázově, jako když jsme vyhnali okřídlené, ale den za dnem, měsíc za měsícem, rok za rokem, clo za clem, daň za daní.

Nepomohlo to.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Olin Weylen se usmíval.

„Špatné časy,“ říkával často svým spolupracovníkům, „jsou zkázou pro jedny a příležitostí pro druhé. Já hodlám patřit k té druhé skupině.“ A příležitostí bylo v Innionu víc než dost, pokud byl člověk ochotný a schopný po nich natáhnout dlaně.

Olin byl vzdělaný muž a byl v kontaktu s Adonajovým kněžstvem už dost dlouho na to, aby si pamatoval i něco z Písem. Nejraději z nich měl dvě úsloví, která si vždy znovu a znovu opakoval: „Jako vzácný kámen je úplatek v očích dárce, kamkoli se obrátí, má úspěch,“ a „peníze vyřeší všechno.“

Škoda, že Adonajovi kněží z těchto veršů téměř vůbec nekázali. Pokud šlo o něj, platily totiž bezezbytku.

Už několik jar se zdokonaloval v jemném umění vkládat pečlivě vypočítané obnosy do rukou, které mu mohly zajistit cestu k innionským prostředkům. Jistě, Innion tyto peníze vybíral, aby jimi sloužil svým občanům. Ale Olin zjistil, že ti, kdo mají rozhodnout, jak přesně se jimi bude sloužit, si dají rádi poradit.

A on byl koneckonců také innionský občan, a jak rád říkával, nikoli nevýznamný.

Ony nenasytné dlaně pak dokázaly za správný obnos zajistit, aby se břímě nových daní, cel a tarifů dotýkalo vždy jiných ramen než Olinových. A ty stejné nenasytné dlaně s chamtivým leskem v očích pečlivě dbaly na to, že jakýkoli právní spor, do kterého se kdy dostal, končíval pravidelně jeho vítězstvím.

Dokonce to už ani nebylo nebezpečné. Příliš ho potřebovali. I ti, kdo od něj nikdy nevzali bokem ani stříbrňák.

Občas přemýšlel, jestli elfům vůbec dochází, že peníze, které jim s takovou ochotou půjčuje, aby dokázali ještě chvíli udržet svou mašinérii v chodu, pocházejí původně z jejich kapes.

Nejspíš ne, říkal si. Jsou všichni slepí, každý se stará jen o krátkodobý prospěch.

Opravdové žně ale nastaly až po Zúčtování. On byl v bezpečí. Bohatý. Neodíraný. Respektovaný a obávaný. Pár úplatků na správná místa to kdykoli zajistilo.

Ostatní ne. Zvlášť v Gileadu ne.

Ačkoli ho už po tolika jarech jen máloco překvapilo, stejně občas zůstával v údivu stát nad podmínkami, na které byli lidé ochotní přistoupit, když se náhle ocitli v nouzi a potřebovali od něho pomoc, půjčku nebo strpení. Divil se tomu tím víc, protože až příliš dobře chápal, že mnohdy nedostanou nazpátek nic víc než chvíli odkladu a marných nadějí.

Protože Innion se nezmění. Ne, dokud mu to prochází. Ne dobrovolně.

Olin to věděl už dávno.

Ostatní se teprve probouzeli.

« « » »

Meri se vší silou snažil zaostřit a přinutit otupělou mysl, aby k tomu obličeji, jehož majitel se sebejistě posadil naproti němu, dokázal přiřadit jméno.

Sakra. Nejspíš toho dneska vypil až příliš.

Někde v koutku duše mu totiž hlodal nepříjemný pocit, že by ho měl znát. A že to není jeden z lidí, které by dnes večer chtěl potkat.

„Tak jak to jde, Eivehu,“ usmál se Olin přátelsky na přivítanou. „Už se ti podařilo rozjet obchody?“ Věděl, kde ho najde. A nebyl tu náhodou. Tohle byla hodně speciální rybička – a nejspíš už nadešel pravý čas, aby zabrala.

„Neměj strach,“ zabručel Meri odpověď, když si konečně uvědomil, s kým má tu čest. „Neměj, ksakru, strach, o svý prachy nepřijdeš!“ Znělo to dost sebejistě, říkal si. Tedy aspoň vzhledem k množství vína, které dnes večer prolil hrdlem.

A vzhledem k jeho skutečné situaci.

Jenže ten druhý tu nebyl, aby hrál hry na ujišťování a naději. „Eivehu, nalijme si čistého vína,“ sklonil Olin účastně hlavu. „Nebo možná radši ne, jak tak na tebe koukám,“ dodal s úšklebkem, „možná radši trochu vody. Čisté.“

Meri už se trochu vzchopil a jak to jen šlo, byl ve střehu. Bývalý voják jako on se musel zvládnout ožrat až do němoty a být přesto schopný za deset minut vstát do boje. „Co chceš?“ vyhrkl.

„Mám pro tebe návrh.“ Olin sepnul ruce a položil je na stůl. „Ne, nech mě chvíli mluvit,“ ohradil se, když viděl, že se Meri chystá něco říct. „Slyšel jsem o tom zvýšení mýtného a přístavních daní a došlo mi, že to pro tebe ve tvé situaci nebude úplně dobrá zpráva.“

To jsou zatraceně slabá slova, myslel si Meri, ale nahlas neřekl nic. Poslouchal. Teď už úplně pozorný.

„Nebo abych to řekl úplně na rovinu, došlo mi, že jsi v pěkným srabu. Že s tímhle závažím na krku si o nějakém dobrém vývoji ve svém obchodě můžeš leda tak nechat zdát a rezerv už nejspíš taky nebudeš mít moc. Takže mi jen těžko můžeš splatit všechno, co sis půjčil, aniž by tě to úplně položilo.“

Meri mlčel. Upíral své oči na muže, který seděl na protější židli, a v duchu skřípal zuby. Já jsem tu byl dřív než ty, parchante! Pomáhal jsem bránit gileadské zdi, když jsme na to ještě byli úplně sami. Za tohle město jsem cedil krev a nasazoval život. A proč? Abyste mě ty a ostatní radní prodali zatraceným elfům? Zlodějům v elegantním oblečení a s laskavými úsměvy? Jasně, byl jsem tehdy taky pro. Ale to jsem ještě nevěděl…

„Hele, mně se ty pijavice se špičatýma ušima zamlouvají asi tak stejně jako tobě,“ bránil se Olin nevyslovenému obvinění. „Nemůžu přece za to, že se rozhodli odřít Gilead až na kůži, aby měli na svoje radovánky.“

Meri dál mlčel. Tak co mi chceš, ptaly se jeho oči. Chceš ze mě udělat bezdomovce? Oba víme, že můžeš.

„Jak jsem říkal,“ pokračoval Olin, když se ujistil, že vášně už aspoň trochu opadly, „mám pro tebe návrh. A myslím, že by se ti mohl líbit.“ Ušklíbl se. „Potřeboval bych, abys ještě jednou bojoval za Gilead.“

Chvíli si vychutnával překvapený výraz, který se Merimu nepodařilo rychle skrýt, a pak pokračoval k tomu nejsladšímu. K návnadě. „Proti elfům.“

„Ty ses zbláznil,“ zašeptal Meri. „Kdyby to šlo, myslíš, že bych se do toho nepustil sám? Je jich moc. A my už dávno nemáme žádné vojsko. Moje jednotky rozpustili pět jar po připojení k Innionu.“

„Nejsem blázen,“ oponoval Olin. „Je jich moc, to uznávám. Ale jsou líní. Bezstarostní. Tupí. A já nechci otevřenou válku, spíš vytvořit prostor ke spravedlivému vyjednávání. Kromě toho,“ podíval se Merimu přímo do očí, „ty si vážně myslíš, že máme na výběr? Že když nic nezkusíme, tak z nás do několika jar neudělají žebráky, kterým tady nebude patřit ani klika od dveří?“

„Jak?“ vyhrkl Meri. Věděl, že má Olin pravdu. Už se probudil. Drsně. Pochopil, že se Innion nezmění. Ne dobrovolně. „A co chceš po mně?“ zajímalo tu rozvážnější část jeho osobnosti.

Olin si dobře uvědomoval, že teď už má plnou pozornost. A víc než to. V Meriho očích zahlédl něco, co už tam pěkných pár měsíců chybělo.

Naději.

„Jak jsem říkal, nejsem blázen, abych s nimi šel do otevřeného střetu,“ vysvětloval, „ale elfové jsou slepí. Bezstarostní. A bázliví. Když na ně udeříme, uhnou. Jen si vzpomeň, jak rychle rada šesti otáčí, jakmile hrozí jakýkoli náznak nepokojů v jejich milovaném městě.“

„Co máš v plánu?“ utnul ho Meri. „A co chceš po mně?“

„To je jednoduché,“ usmál se znovu Olin. „Vlastně jsem už začal. Tady v Gileadu je dost a dost lidí, kteří už nemají co ztratit. Zoufalých. A zatraceně naštvaných na ty blázny v Innionu. Vím, kde jsou. Kdo to je. Spousta z nich si dala říct.

Elfové jsou hloupí. Myslí si, že nás mají v hrsti. Že se na nic nezmůžeme. Nenapadne je, že by někdo mohl tyhle zoufalé lidi vzít, dát jim zbraně a aspoň nějaký výcvik. A pak je poslat na Innion.“

„Ty ses zbláznil,“ málem se rozkřikl Meri. „I kdyby je nepobili jako prasata na porážce, co potom? Elfové se seberou a vypráskají nás odtamtud raz dva. Nemůžeme se udržet. A pak bude ještě hůř.“

„Nepotřebujeme se udržet,“ namítal Olin klidně. „Potřebujeme je jen vyděsit a pak se zase stáhnout do lesů. Trocha rabování a násilí. Trošku s nimi otřást. Abychom s nimi mohli vyjednávat o rovných podmínkách. Vždyť je to skoro to samé, co dělají innionští kdykoli, když se někdo jen trochu křivě podívá na jejich chlebíček!“ rozohnil se. „A podívej se, jak jim to funguje,“ dodal.

„Kolik jich máš?“ zeptal se Meri věcně.

„Osm stovek chlapů,“ opáčil Olin. „A než to spustíme, ještě určitě přibudou další.“

„Innionská stráž má skoro tisícovku,“ namítal Meri. „A ti jsou vycvičení a dobře vyzbrojení. Navíc jsou tu ještě hradby.“

„Elfů jsou ve stráži sotva tři stovky,“ čelil mu klidně Olin. „Zbytek jsou lidští žoldáci, je klidně možné, že leckdo z nich pod tebou kdysi sloužil v Gileadu. Pár lidí u nich znám. Budou se dívat jinam. A hradby jsou u chudinské čtvrti prolomené, to víš moc dobře sám. Dá se tudy do města vniknout i vypadnout. Navíc to bude překvápko,“ ušklíbl se znovu Olin.

Meri v duchu počítal. Meč už sice nedržel patnáct jar v rukou, ale mysl zvyklá počítat vojáky a vážit síly mu pořád ještě sloužila a hodně si toho pamatovala.

Jo, to by mohlo vyjít. Sakra, jestli se to neprovalí, tak to nejspíš vyjde.

A s tím, jak moc lidé milují elfy, se to nejspíš neprovalí.

„Co chceš ode mě?“ obrátil se znovu na Olina, i když mu to bylo celkem jasné.

„To ti nejspíš už došlo,“ naklonil se gileadský radní blíž k němu. „Potřebuju někoho, kdo tomu bude velet. Někoho, kdo dokáže naplánovat podrobnosti, které já naplánovat nedokážu. Někoho, kdo bitvám a válce rozumí a umí vést chlapy. A taky někoho, kdo zná terén a bude se umět skrýt a ztratit.“

„Co z toho budu mít já?“ zeptal se už přímo. „Jestli víš, jak jsou na tom moje obchody, tak musíš dobře vědět i to, že se nemůžu jen tak sebrat a na pár měsíců zmizet.“

„I na to jsem už myslel,“ usmíval se Olin už nepokrytě, když viděl, jak se háček pomalu zařezává do měkké tkáně. „Kromě toho – a neber si to nijak zle – i já se potřebuju nějak pojistit. Převezmu na čas tvoje obchody. Pošlu tam svoje lidi, aby se o všechno dobře postarali. Uděláš mě na čas spoluvlastníkem všeho, co máš, aby to klapalo – s tím, že za půl roku, pokud všechno půjde, jak má, to bude zase tvoje a já zapomenu, že jsi mi kdy něco dlužil. Navrch si samozřejmě můžeš nechat všechno, co se ti podaří urvat v Innionu.“

„Jak můžu vědět, že mě nepodrazíš?“ Rybička se ještě naposledy zazmítala.

„Hele, kdybych chtěl tvůj majetek, můžu si ho vzít tak jako tak. A kdybych tě chtěl obrat potom, tak já možná budu mít tvůj majetek, ale ty budeš mít osm stovek ozbrojených chlapů. Vždyť se potřebujem navzájem – já to bez tebe nezvládnu a ty to beze mě v Innionu nevyjednáš. A Gilead už si další rok s innionským jařmem nemůže dovolit.“

Gilead už si další rok nemůže dovolit. Meri věděl, že to je pravda.

A že když to neudělá on, udělá to někdo jiný.

Už to byl jen malinký, tichý hlásek někde uvnitř jeho nitra, kdo ještě protestoval. Víš, co by na to řekla Liv, šeptal, naléhal, přemlouval.

Věděl.

Meri, jestli tě okrádají, tak se braň, jak jen můžeš, ale prosím tě, nebojuj jejich zbraněmi, nebuď jako oni. Nikdy nebuď jako oni.

Rozhodl se. Ve skutečnosti stejně nemá na výběr. Tichý hlásek nakonec umlkl.

„Dobře, jdu do toho.“

VOLNÁ JAKO FAERI

Říkali jsme tomu „láska“ – jen nevím, koho jsme obelhávali víc, jestli své děti nebo sebe.

Dali jsme jim téměř vše, co chtěly. Nebránili jsme jim v ničem, do čeho se pouštěly. Nechali jsme je vybírat si, co chtějí, už od útlého věku – skoro ve všem.

Jenže ony volily špatně.

Ze dvou cest si vybíraly se železnou pravidelností tu, jejíž počátek se jim zdál snazší a schůdnější. Zoufale jim scházel průvodce, který tudy šel už předtím a ví, kde ona cesta končí.

Neměli jsme na ně čas. Hnali jsme se za majetkem, za potěšením, vydávávali jsme se na pošetilé výpravy za tou pravou změnou v našem životě.

Pak vyrostly a my jsme s hrůzou zjistili, že už je nemáme jak zastavit. Že jsme promrhali roky, kdy by bylo snazší je naučit, že elf nemůže mít v životě všechno, na co jen pomyslí, že nesmí myslet jen na sebe, že se musí naučit plnit povinnosti a žít zodpovědně.

A že my sami jsme příliš slabí, než abychom dokázali napravit, co jsme zanedbali.

Strčili jsme hlavu do písku.

Dál jsme jim dávali, co chtěly, abychom měli aspoň chabou iluzi klidu a rodinné pohody. Utěšovali jsme se marnou nadějí, že je třeba vychová někdo jiný.

Nestalo se.

Pak dospěly. Tělem. Silou. Vykvetly do krásy.

Ale v jejich nitru pořád zůstávalo dítě, rozmazlené, líné, sobecké dítě.

Naše pole vydalo svou úrodu.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Nepamatovala se přesně na den, kdy se rozhodla. Míjely jeden za druhým a všem okolo se zdálo, že je to pořád ta stejná Ainu, tiché, neprůbojné, poslušné dítě jednoho z předních občanů Innionu. Jistě, oba její rodiče bývávali svědky jejích protestů a hádek, ale říkali si, že z toho snad nakonec vyroste.

Neviděli do srdce.

Neviděli bitvu, kterou tam pomalu, ale jistě prohrávali.

Zvlášť Maelen si ani v nejhorších nočních můrách nedokázal představit, že by jeho dcera mohla odmítnout jít po cestě, po které on s takovým úspěchem kráčel tolik jar, že by jí mohla pohrdnout, otočit se a odejít.

Navenek se vůbec nic nezměnilo. Byla to pořád ta stejná, tichá Ainu, hodné, téměř vzorné, osamělé děvče.

Ale bitva v jejím nitru už měla svého vítěze.

Ne. Nechce. Adonaje. Jeho příkazy. Jeho rady. Ten těžký balvan, který nikdo nenosí a po ní chtějí, aby ho tahala. Jeho chrám a usměvavé společenství elfů, kteří vyjdou ven ze zlacených vrat a po straně se pomlouvají a škodí si. Najde si cestu, po které bude životem kráčet.

Ale tahle to určitě nebude.

« « » »

„Elvin je jasně nejlepší,“ hádala se stříbrovlasá Iluvien. „Nikdo neumí hrát na harfu tak jako on. A když zpívá, vždycky se ve mně něco rozechvěje a mám chuť tancovat nebo plakat.“

Kail poslouchal jen na půl ucha.

Silmai nesouhlasil. Odporoval. Argumentoval.

Kailovy rty zkřivil nepěkný úsměšek. Ten kluk nemá rozum. Hádat se s Iluvien. Jako by nevěděl, že pokud se chce dál zblízka dívat na její úchvatnou tvářičku, měl by s ní radši ve všem souhlasit. Jinak půjde jinam. Měla kam.

Děvče jako ona vždycky mělo kam.

„Hele, nechte toho na chvíli,“ pokusil se vstoupit do stupňující se rozepře. „Měli bychom se domluvit, co podniknem tenhle tejden. Nevím jak vám, ale mně se fakt nechce sedět doma.“

„Jasně, musíme se domluvit,“ chopil se Silmai s instinktem tonoucího nabízeného lana. „Jinak budu muset po večerech poslouchat matčino stěžování, jak ji jednou přivedu do hrobu,“ dodal s úsměškem.

„Zítra je to jasný,“ vmísila se Iluvien do debaty. „Z Almarilu má přijet Elvin a já si to rozhodně nechci nechat ujít. A jestli někdo nechce jít se mnou,“ pohodila svojí krásnou tvářičkou, „může si pro mě za mě třeba trávit večer v okouzlující společnosti vlastní matinky.“

Silmai mlčel. Bod, pomyslel si Kail. Možná, že vydrží i dýl než měsíc.

„Zejtřek je teda jasnej,“ schválil nakonec výběr i on, „A co dneska? Já bych zašel na ty závody spřežení v aréně, mohlo by to být docela zajímavý. Co vy na to?“

Seděli rozložení na trávě ve stínu dvou obrovských, vzrostlých dubů, které zkrášlovaly téměř každou výstavnější innionskou ulici, a bezstarostně a se spoustou posměšků se dohadovali, čím vyplní který den svého života, čím zaženou toho strašáka, který je každý den pronásledoval a kterého se báli víc než čehokoli jiného, snad s výjimkou samotné smrti – nudu.

„Tak sme dohodnutí,“ uzavřel nakonec celou debatu Kail, „a zvedejte se, nebo přijdem do arény pozdě a budem muset lízt přes plot.“

Zvedli se. Měli už nejvyšší čas.

Kail si zpětně nikdy nebyl schopný vybavit, co ho vedlo k tomu udělat tu zvláštní věc. To byl opravdu tak rozjařený?

Nikdo nikdy nezval Ainu, dcerku vrchního innionského papaláše, aby s nimi někam vyrazila. Rozumělo se samo sebou, že by stejně nešla. Květinka z chráněné zahrady.

Ale když ji toho dne Kail zahlédl, jak jde proti nim ulicí, dostal ten ztřeštěný nápad. „Hej, Ainu, jdem na závody spřežení,“ křikl na ni s úsměvem přes půl ulice, „nechceš jít s náma?“

Zarazila se.

Kail by přísahal, že trošku zčervenala, ale o chvíli později po tom už nebylo ani stopy.

„To jako myslíš vážně?“ podívala se na něj trochu podezíravě. Byli sice takřka sousedé, ale nikdy se moc nekamarádili.

„Jasan,“ opáčil mnohem sebevědoměji, než se cítil.

Její čelo se zkrabatilo, jak chvilku usilovně přemýšlela.

„Tak jo, půjdu,“ vyhrkla nakonec překotně, téměř jako by byla překvapená, že něco takového může vyklouznout z jejích rtů. „Ale budete na mě muset počkat, musím to ještě nějak zařídit doma.“

„Neboj, počkáme,“ usmál se na ni vědoucně.

Jasně že počká.

Ale ani když pak všichni čtyři, Ainu ze všech nejustrašeněji, přelézali plot innionské arény, ještě pořád nemohl uvěřit, že jdou na závody s Ainu Illior, jediným dítětem jednoho z nejváženějších občanů města.

Možná, že jsem se spletl, říkal si Kail potichu, když jí pomáhal přeskočit poslední překážku, možná, že tahle květinka přece jen není tak chráněná, aby nešla utrhnout.

« « » »

„Donesu ti víno, jo?“ Kail ani nečekal na souhlas a začal se prodírat davem tančících elfů. Ainu seděla ve stínu na okraji hlučícího davu a zasněně se usmívala.

Byla šťastná. Šťastná tak, jako snad nikdy v životě.

Nejdřív jí ten svět, do kterého ji Kail a jeho kamarádi uvedli, přišel strašlivě hlučný. Křik, kterým diváci onoho prvního dne povzbuzovali své vybrané jezdce, jí rval uši a to vyděšené malé dítě uvnitř ní se téměř s děsem dívalo na elfy, jak bez zábran volají, zpívají a skandují, jako by kolem nebyl nikdo jiný.

Když se poprvé odhodlala doprovázet je na „tancovačku“, jak tomu říkali, přišlo jí to málem nepatřičné. Všechny ty veselé obličeje, míhající se těla a všudypřítomná radost z hudby a pohybu. A když jí Kail poprvé nabídl ze svého poháru trochu vína, vytanuly jí před očima všechny ošklivé konce, které její otec prorokovával těm, kdo se něčeho takového i jen dotknou, a vystrašeně jeho ruku odstrčila.

Ale postupně tomu všemu začala přicházet na chuť.

Zvlášť dvě věci byly pro její unavené srdéčko jako balzám a chladivá voda v parném dni.

Brali ji takovou, jaká je.

Tolik se od nich lišila. Nesmělá. Plachá. Uzavřená. Někdy vyděšená ze všech těch nových věcí. A oni ji vzali mezi sebe. Nikdo se nepokoušel ji nutit do něčeho, co by sama nechtěla, nikdo nenaléhal, když se nehodlala účastnit nějakého podniku nebo lumpárny a tiše se stáhla do ústraní. Nikdo se ji nesnažil násilím a výčitkami předělat, aby se stala něčím, čím nechce být.

Balvan, který ji tolik tížil po všechna ta jara, kdy se snažila vyhovět požadavkům svého otce a Adonajova chrámu, byl najednou ten tam.

Cítila se svobodná jako pták. Jako faeri. Jen křídla jí ještě chyběla.

Jistě, byla tu ta nepříjemná věc, že musela doma občas zalhat, aby ji pustili ven, ale Ainu si pro sebe říkala, že i za to jí to v každém případě stojí.

A pak tu byl Kail.

Už od prvního dne se ochotně ujal role jejího ochránce a býval to právě on, kdo ji se svým věčně rozesmátým výrazem zval vyzkoušet to či ono, neposmíval se jejím prvním nesmělým pokusům a krůčkům a vždycky byl připraven jí pozorně naslouchat.

Navíc se zdálo, že chce skutečně vědět, co si Ainu myslí – a na to už nebyla zvyklá vůbec. Jak v její rodině, tak v chrámu s ní jednali s přezíravou nadřazeností o mnoho starších a zkušenějších. Nikomu nezáleželo na tom, čemu skutečně věří a co si myslí. Očekávalo se od ní, že bez jakýchkoli pochybností a námitek převezme to, co se jí předkládalo. Je koneckonců ještě kuře, kterému teče mlíko po bradě.

Brzy se naučila nechávat si své pochybnosti pro sebe. Jednou či dvakrát se pokusila na pár nejasných věcí, které jí v srdéčku obzvlášť bodaly, vyptat někoho z chrámu, ale místo vysvětlení se jí dostalo káravého pohledu a doporučení, aby se nad sebou zamyslela a věřila těm, kdo jsou zkušenější.

Jenže to ty myšlenky nikdy zahnat nedokázalo.

S Kailem to bylo tak jiné.

Na první pohled bylo vidět, že s ní v mnohém nesouhlasí a o jejím názoru na věc si leckdy myslí, že pochází tak zhruba z doby, kdy elfové přišli do Innionu. Ale i když nesouhlasil, stejně pozorně naslouchal. Trpělivě vysvětloval. A pokud se ani potom nedokázali dohodnout, nechával dýchat a žít.

Zabralo to nějaký čas. Něco vody uplynulo, než se Ainu poprvé odhodlala říct, co si skutečně myslí. Něco vody uplynulo, než si dodala odvahy a dovolila si s něčím nesměle nesouhlasit. Když se poprvé na něčem ani po delším rozhovoru neshodli, šla domů se sevřeným žaludkem a bála se, že už s ní znovu nepromluví a odepíšou ji jako „nepřizpůsobivou“. Většina elfů z jejího okolí by to udělala.

Oni to neudělali. Druhý den se na ni smáli tak jako večer předtím a zdálo se, že na všechno už úplně zapomněli.

Něco vody uplynulo, než si Ainu poprvé všimla, že se při pohledu na Kaila červená a srdéčko jí buší výrazně rychleji než obvykle.

„Tady to máš,“ vytrhl ji náhle někdo z přemýšlení. Kail se vrátil a s uličnickým úsměvem jí podával menší číši s jiskřivou červení uvnitř.

Usmála se na něj a trošku si usrkla.

I tohle se změnilo. Něco vody uplynulo a ona se nakonec nechala přemluvit. Nikdy nepila moc. Pohled na do němoty opilé elfy válející se na zemi nebo vyřvávající sprosté písničky jí byl odporný a ona si umínila, že taková nikdy nebude. Ale pár skleniček, to bylo něco jiného. To jí pomáhalo. Rozvázat nesmělý, ustrašený jazyk. Provádět věci, které by dřív vůbec nepovažovala za možné.

A zapomenout. Aspoň na chvíli zapomenout na to zlé, co ji v životě sužovalo.

„Hele, pojď si na chvilku zatancovat,“ chytil ji Kail jemně za ruku, hned jak odložila vyprázdněný pohárek.

„Vždyť jsem ti už tolikrát říkala, že to neumím,“ namítala.

Jen se zasmál. „No tak se podívej na ty panáky, co se tam nakrucujou,“ ukázal bradou na tančící společnost. „Jestli to umí dva z deseti, tak hodně. Nic na tom není.“

Mlčela. Moc se jí nechtělo.

„Nešla bys ani kvůli mně?“

Zachvěla se. On to věděl. Věděl to.

Šla.

« « » »

„Vidělas, jak se Iluvien tvářila?“ smál se Kail, až se za břicho popadal, když se v obzvláště rozjařené náladě odebíral s Ainu směrem k domovu. „Vždycky mi říkala, že tancovat tě nikdo nedostane ani párem volů, a nakonec ti to jde mnohem líp než naší slečně dokonalé.“

„Ale houby,“ bránila se Ainu, „jsem hrozný dřevo.“

„Vůbec ne,“ smál se Kail a rukama jí něžně zajel do vlasů. „Uvidíš. Dej mi dva měsíce a budeš tančit jako lesní víla.“

„Ty si ze mě akorát utahuješ,“ otočila se k němu Ainu zády, ale uvnitř se tetelila radostí. Jeho ruka pořád jemně vískala pramínky jejích vlasů a nezdálo se, že by se chtěla stáhnout.

„Neutahuju, Ainu. Z tebe si neutahuju.“ Přitáhl si ji blíž a druhou ruku jí položil kolem pasu. „Vždycky ses mi líbila,“ zašeptal. „Jen jsem si vůbec nedokázal představit, že bys mohla chtít být s někým, jako jsem já.“

Na několik okamžiků se její srdce zastavilo a odmítalo bušit. Opravdu řekl tohle?

„To…“ vykoktala, „to jako myslíš vážně?“

Neodpověděl hned. Místo toho se k ní sklonil a letmo jí políbil na tvář. „Ty mi nevěříš?“

Tolik chtěla. Tolik mu chtěla věřit. Ale ani ona si nedokázala ještě před měsícem představit, že by…

A že by to mohlo být tak krásné.

„Věřím,“ řekla tak tiše, že i padající jehla by ji přehlušila, a schoulila se do jeho náruče.

Když pak spolu kráčeli ruku v ruce směrem ke Kailovu domovu, byla už pevně rozhodnutá. Dobře věděla, co se chystá udělat. Za posledních pár měsíců pochopila dost o vztazích v Kailově malém světě. Dokázala si představit, co se mu honí hlavou, když ji zval na malou návštěvu u nich doma. Bylo jí jasné, že jeho táta nejspíš bude někde na svých výletech.

Že tam budou sami.

Taky věděla, jakým slovem by ji nazval její otec, kdyby o tom věděl. A s jakým pohrdáním by se na ni díval.

Ještě před půl rokem by se třásla na něco takového jen pomyslet, ale dnes už to bylo až příliš snadné. Lhali jí. V tolika věcech jí lhali. Nebyl důvod věřit, že zrovna v tomhle mají pravdu.

Měla srdce až v krku, ale zároveň se uvnitř celá chvěla a nesmírně se těšila. Až se ti v Adonajově chrámu tohle dozví, už ji nikdy nepřijmou zpátky. Ale ona zpátky nechce. Ani za nic.

Spálila poslední mosty.

MÍSTO, KDE UŽ NEJSEM VÍTANÁ

Rádi si o sobě říkáme, že jsme „v podstatě dobří“. Vím to. Já si to říkávám také. Jenže pak se nabízí kousavá otázka: „Kde byli všichni ti dobří elfové, když se tohle všechno dělo? Proč se nikdo neozval? Proč nezasáhl?“

Slyším vaše zděšení. To se opravdu nenašel ani jeden hlas?

Ne.

Nebo vlastně ano.

Ale já jsem viděl, kolik ho to stálo. A jak jste mu všichni říkali. „Ifrat sýček“, „ten fanatik“, „věčný remcal“ a posměšně: „Ifrat, jediný Adonajův prorok“.

Byl jsem u toho, když poprvé veřejně promlouval. Tleskali jste mu. Tak jasně a s takovou odvahou nikdo proti všem zlořádům sužujícím Innion už roky nemluvil.

Tleskali jste mu až do doby, kdy se obrátil k vám samotným a začal na světlo vytahovat vaše vlastní provinění a špatné činy. Ty, o kterých jste si říkali: „Vždyť je to tak maličké. To se ztratí.“

Pak jste ho začali nenávidět.

Byl jsem tam i v onen den, kdy ho naši vládci nechali za „urážku rady šesti“ zavřít na den do klády. „Patří mu to,“ říkali jste si v duchu a nikoho nezajímalo, jestli ho do ní sevřeli právem, nebo svévolně.

A mlčeli jste.

Víte, kde toho dne byli všichni ti „dobří elfové“? Já to vím. Byl jsem tam také. Také jsem mlčel. Bál jsem se. A styděl.

Všechno, co Ifrat Da’nari říkal, se nakonec splnilo. To, co jsme rozsévali, jsme museli se skřípajícími zuby i sklízet. I my, „dobří elfové“, my, kdo jsme mlčeli a nedělali nic.

Nevím, jestli je nějaký Adonaj. Opravdu nevím. Ale jestli je, tak ať odplatí Ifratovi Da’narimu za všechno to dobré, co se pro Innion snažil udělat.

Protože za svého života se žádné dobré odplaty nedočkal.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Strach.

Občas ji dostihl už dřív. Když v chování svého muže zahlédla záblesky zoufalství. Když na její jemné dotazy, zda ho něco netrápí, odpovídal zarytým mlčením. Když ho v noci, opilého jak zákon káže, svlékala a pomáhala mu do postele.

Jenže teď to bylo mnohem horší.

„Budu nějakou dobu pryč,“ sdělil jí a očima uhýbal jejímu pohledu. Vždycky jí říkal, kam pojede a jak dlouho tam bude. Tentokrát ne.

Pak odjel.

Navíc dům nezůstal pod její správou jako vždy, když vyjel na cesty postarat se o své záležitosti. Meri s sebou přivedl hrubě vypadajícího chlapíka, kterého jí představil pod jménem Orien, a tiše jí vysvětlil, že se v jeho nepřítomnosti bude starat o všechny jeho věci – včetně celého domu.

Liv to nejdřív urazilo. Ponížilo. Jako by jí tím chtěl manžel naznačit, že není schopná se o vše postarat sama, i když to dělala už tolik jar. Pak na chvíli zachytila jeho oči. Nenašla v nich odsouzení. Ani pohrdání. Jen obavy, strach, trápení. A kapku naděje.

To ji vyděsilo ze všeho nejvíc.

Do čeho ses to zapletl, drahý? To byla první slova, která mu chtěla říct, až spolu budou sami někde v soukromí. Jenže už nedostala příležitost. Jen ji letmo políbil na rozloučenou.

A odjel.

Od té chvíle byla jako tělo bez duše.

Její víra, která jí pomáhala s úsměvem, trpělivě a laskavě proplouvat i posledními, rozbouřenými jary jejího manželství, vše snášet a dál doufat, najednou nestačila. Roztříštila se.

Na její místo nastoupil strach a obavy.

Dál se modlila. Volala. „Adonaji, ochraň, prosím, mého manžela. Ať se děje cokoli, ukaž nám z toho cestu ven.“ Pak vstala z kolen a cítila se špinavá. Nehodná. Jako lhář.

Jistěže by si přála pro Meriho ochranu. Ale její srdce se chtělo modlit úplně jinou modlitbu. Takovou, kterou její rty odmítly vyslovit. Kde jsi, Bože? Proč tohle všechno dopouštíš? A proč se k tobě mám modlit za ochranu svého muže, když stejně nastavíš hluché ucho? Věděl jsi celou dobu, co se děje, a co jsi udělal? Nic.

Já jsem ti věřila. Tolik jar… jsem ti věřila… žila v pokoji, s vědomím, že mne máš rád. Věřila jsem ti.

A teď…

„Ej, piju já, piju já, prochlastal sem, kčertu, úplně šecko.“ Tichý, klidný, noční vzduch spícího Gileadu roznesl ten hlas daleko. Hlasitě. Hrubý. Falešný. Opilý. Na Livino rozjitřené nitro zapůsobil jako rána kladivem.

Tím spíš, že se linul ze dvora jejího domu, odkud nikdy taková slova nezazněla, ani když měl Meri svou nejhorší kocovinu. Příliš si vážil své ženy a věděl, že by to těžce nesla.

Vyletěla jako natažená pružina. Její strach a obavy se v okamžiku přetavily do hněvu a zlosti, jakou by u mírné a tiché Liv nikdo, kdo ji jen trochu znal, nikdy nečekal.

„Kde si, ty ožralé prase, myslíš, že jsi?“ vyjela a svědomí ji šlehlo jako rozpálený bič. Jsi dcera Arina. Dítě Adonajovo. Tak nesmíš mluvit.

Zabrzdila. Stále však byla příliš rozhněvaná, než aby zastavila úplně. Jako rozzuřená, prskající lvice se postavila před notně vrávorajícího Oriena, který se stále marně snažil dostat do úzkých dveří, a zatarasila mu jedinou cestu do prvního patra.

„Dokud jsem tu já, tak se v tomhle domě takhle mluvit nebude, pane,“ sdělila mu odměřeně a hněv z jejích slov kapal jako prudký jed.

„Ženská, snad bys nebyla taková semetrika,“ snažil se Orien nejprve vše zlehčit. „No tak jsem si trochu přihnul, a co? Však tvůj manžílek taky není žádnej čajíčkář.“

Manžílek. Meri. To bodlo jako ostré šídlo.

„Můj manžel,“ pronesla mrazivě, „i opilý věděl, jak se má chovat a co si může dovolit. Zato vy mu nesaháte ani po kotníky.“

To už se naštval.

„Tak hele, děvenko,“ vztyčil se do celé své výšky, „moc si nevyskakuj. Dlouho už tu stejně paní nebudeš. Až se Olin s tím tvým milovaným Merim vypořádá, budeš mě na kolenou prosit, abych si tě tu nechal.“

Zachvěla se.

Hněv zhasl. Nevydržel pod náporem téhle studené sprchy. Vrátil se strach. Svíravý, dusivý, lámající.

Beze slova se otočila a vyběhla po schodech do svého pokoje.

„Hej, možná si tě tu nechám jako služtičku,“ zaslechla ještě Oriena, jak za ní křičí.

Pak se rozplakala.

« « » »

Nespala celou noc.

Adonaj ví, jak moc se snažila usnout, ale její neklidné srdce ji nenechalo. Musíš něco udělat, něco udělat, volalo na ni a tím samým tónem jí celou noc kreslilo ty nejhorší obrazy možné budoucnosti.

Vstala za úsvitu.

Jen letmo pohlédla na místečko, kde každého rána klekávala a přednášela své prosby neviditelnému ochránci, a zavrtěla hlavou.

Dnes ne.

Jak by si přála mít aspoň kousek toho klidu, který ji obvykle naplňoval a chránil ji před řezavým hlasem obav a starostí, hlasem, který ji teď tak soužil, hnal z jednoho místa na druhé, ale zároveň zanechával bezmocnou, bez rady, síly a podpory.

Jenže to by se musela znovu spolehnout na Adonaje.

Ten tě zklamal, šeptaly jí myšlenky bez ustání, všichni tě zklamali. Jediný, na koho se můžeš spolehnout, jsi ty sama.

A to bylo zoufale málo.

O několik hodin později seděla pod mohutným platanem v gileadském parku a vytřeštěně zírala do prázdna. Obešla několik svých a Meriho známých, klepala snad na každé známé dveře v celém Gileadu, ale nikdo neměl ani tušení, kam Meri zmizel.

Nebo jí to nechtěli říct.

« « » »

„Oriene!“

Olin křičel spíš ze zvyku. Všichni ho poslouchali, ať už mluvil hlasitě nebo šeptem, ale když se jeho silný, zvučný hlas rozléhal síněmi, přišlo mu to takové majestátnější.

„Ano, pane?“ Orien se objevil okamžitě. Ranní kocovina na něm už téměř nebyla poznat.

„Hele, nejspíš to nebude nic moc důležitýho, ale doneslo se mi, že ctěná choť váženého Meri Eivehua obchází už několik hodin celý Gilead a vyptává se, kam asi mohl zmizet její manžel.“

Olin to záměrně zlehčoval. Nikdy neměl sklony své zaměstnance zbytečně děsit, ale když viděl, jak Orienovi pomalu mizí krev z tváří, zvážněl. „Něco se stalo?“

„Do háje,“ ulevil si Orien. „Já jsem to, šéfe, asi podělal.“

Olin čekal mlčky. Neměl ve zvyku řvát na své podřízené. Přesně jak to říkalo jedno z jeho dalších oblíbených míst v Adonajových knihách, zjistil, že svého většinou dosáhne snáze s mírností a shovívavostí.

„Byl jsem trochu opilej,“ zvedl Orien ruce, jako by se chtěl hájit, „a ona na mě vyjela jak na nějakýho poskoka. A já si pustil hubu na špacír.“

To už se vyděsil i Olin. „Neřekl jsi jí, doufám, co plánujeme udělat?“

„To bych si, šéfe, nedovolil,“ blekotal Orien, „ale asi jsem se trošku zmínil, že tu možná nebude paní domu navždycky. Co budem dělat?“

Olin se téměř proti své vůli usmál. Koneckonců to nebyl až tak velký problém a tyhle oddané pohledy prosící o jeho radu mu vždycky dělaly moc dobře.

„To bude v pořádku,“ snažil se svého podřízeného uklidnit, „jestli nic neví, tak ani nemůže za elfama. Zkrátka ji na pár měsíců někam uklidíme. Než bude po všem. Pak už po ní ani pes neštěkne. Postarám se o to,“ dodal pevně, když viděl, že se Orien znovu nadechuje. „Někoho za ní pošlu. Nedělej si s tím starosti.“

« « » »

Nebyla si jistá, jak to poznala, ale když ty dva poprvé zahlédla, jasně věděla, že si jdou pro ni. Jenže byla příliš unavená, vyděšená a zoufalá, než aby se zmohla na nějaký odpor.

„Vy budete Livaine Eivehu, že?“ otázal se první z nich, vysoký, vousatý pořízek.

Přikývla. Stejně nemá cenu zapírat.

„Poslal nás za váma Olin Weylen,“ vysvětloval ochotně a snažil se ze všech sil jednat zdvořile. „Bojí se o vás, že si zbytečně děláte starosti o manžela, a tak by vám rád nabídl na nějakou dobu pohostinství u sebe doma.“

Zvedla se téměř bezděčně. Jako tělo bez duše. Copak se jim může nějak ubránit? Stejně si udělají, co chtějí.

Vedli ji mezi sebou. Oba si od ní drželi pár kroků odstup a jednali s ní s jakousi bezděčnou úctou, ale přesto byli pevně odhodláni splnit úkol.

Když procházeli zahradami pod úpatím gileadské pevnosti, kolem místa, kde ji Meri před mnoha jary požádal o ruku, vrátila se do Liv aspoň částečka jejího jindy silného ducha.

Já s nimi nechci jít, šeptala v myšlenkách. Nechci. Ti mě za Merim nezavedou.

Skutečná víra neumírá snadno. Ani v nejtěžších podmínkách.

Je jako rašící rostlinka, kterou kamínek vložený do cesty možná na chvíli zpomalí, přinutí ji najít si jinou cestičku, ale na její zničení by bylo třeba mnohem, mnohem větší síly.

Adonaji, volala jen v srdci, ale tak naléhavě jako nikdy předtím. Jestli mě slyšíš, jestli jsem ti ještě drahá, pomoz mi. Nechci s nimi jít. Nechci tam, kam mě vedou. Pomoz mi!

Pak jí oči znovu padly na prostinké místo, kde si kdysi před mnoha jary svatosvatě slibovala, že se už nikdy s touhou nepodívá na jiného než na svého budoucího manžela, a zadržované city se provalily ven, jako když se protrhne hráz.

Nejdřív se jí začala třást ramena. Pak se ven prodraly první slzy a o chvíli později už stála uprostřed ztichlé zahrady a vzlykala tak usedavě, že by se snad i kámen ustrnul.

Neviděla, jak se zastavili. Nevěděla, že jim stud náhle zahalil tváře do karmínu. Neslyšela, co jim zrovna v tu chvíli někdo známý šeptá do srdcí, která ještě nestihla ztvrdnout jako diamant a stále v nich dřímala troška soucitu.

Když pak na jejím rameni spočinula laskavá dlaň, uvědomila si to, až když se přesypalo pěkných pár zrnek v hodinách.

„Paní,“ zatřásl s ní nervózně onen vousatý muž. „Paní, neplačte.“

Snažila se. Ale nedokázala to. Skrz clonu padajícího vodopádu se dívala na zneklidněnou tvář, která se k ní pomalu skláněla.

„Paní, jestli chcete, odvedeme vás k branám města,“ zašeptal, jako by ani nedokázal uvěřit, že to právě řekl. „Nikdy jsme vás neviděli a vy jste nikdy neviděla nás. Ale musíte odejít z Gileadu, protože tady vás stejně nakonec najdou,“ dodal už úplně potichu.

Přikývla. Na víc se nezmohla. Ale v půdě jejího srdéčka se lehce pohnula zem, když se první lístky poničené rostlinky znovu draly na povrch.

Zůstali s ní, než padla noc. Dovedli ji až k hostinci U křižovatky, pěkných pár mil od Gileadu. Oba jí dali všechny stříbrné, které měli u sebe. Až pak se vrátili zpátky, domů, ke svým manželkám a dětem.

Byla tak unavená. Chtělo se jí jen padnout do postele a zavřít oči.

Ale ještě ne.

Pomalu, tiše si klekla na kolena a tiše, zalykavě znovu volala ke svému Stvořiteli. „Adonaji, jestli mě slyšíš, jestli mě máš ještě rád…“ Hlas se jí zlomil. Přerývaně šeptala dál a tentokrát si už byla úplně jistá, že někdo skutečně poslouchá.

„Ty přece víš, co se mi stalo. Vyrůstala jsem tam odmalička. Ten dům jsem pomáhala budovat vlastníma rukama. A teď už tam nejsem ani vítaná. Nevím, kde je Meri ani co dělá a bojím se o něj, tolik se o něj bojím. A bojím se i o sebe. Nevím, co mám dělat. Prosím tě, pomoz mi, ukaž mi cestu. Pomoz Merimu.“

Na chvilku se odmlčela.

„A Bože,“ dodala jemně, „pokud se Meri zapletl do něčeho zlého, dej mu prosím šanci, aspoň jednu, se ještě zastavit.“

Ještě než se jí oči zavřely úplně, jí to došlo. Bylo jediné místo, kam mohli jít, jestli chtěli dělat něco, co se neměl nikdo dozvědět. Kam by Meri šel.

Do Asienu. Nebo aspoň někam k němu.

Jenže ten je tak veliký. Tak rozlehlý. Ale kdyby měla štěstí…

Pak usnula hlubokým spánkem spravedlivých.

MEZIHRA

Ifrat Da’nari kulhal kolem prostinkého domku vystavěného kýmsi už před mnoha jary v hlubinách Asienského hvozdu. Bylo to už tak dlouho.

A čekání ho pomalu, ale jistě ubíjelo.

Zoufale mu chyběly jakékoli zprávy a s žádným elfem ani člověkem si pořádně nepromluvil už víc jak tři jara.

Ale nebyl sám. Ifrat Da’nari nikdy nebyl sám.

„Je to už tak dlouho, pane,“ zašeptal do vzduchu. „Tak dlouho. Jak je tomu s Innionem? Pořád kráčí stejným směrem? K vlastní zkáze? Uvidím ho ještě?“

Srdce ho bolelo.

Dlouho se snažil dělat to, co považoval za správné, a nakonec skončil tady. Nenáviděný ode všech, kterým se snažil pomoct, vyhnaný, zapuzený.

A bez šance cokoli změnit.

Nelitoval.

Nebyl sám. Adonaj své věrné neopouští. Nikdy. Nikde. A Ifrat si jeho společnost zamiloval nade všechno ostatní.

Ale občas to bolelo.

„Jen se neboj, Ifrate,“ zněl tichem usínajícího lesa znovu onen jemný hlas, který miloval, pro který opustil vše, co měl, a stal se vyvržencem. „Slíbil jsem ti, že ještě Innion uvidíš, ačkoli se od svých cest neodvrátili a neodvrátí. Ještě než se všechno, co jsem ti říkal, naplní do posledního slova.“

„Musí to tak skončit?“ uniklo Ifratovi ze sevřených rtů.

„Ty víš, že musí,“ zněla ztichlým večerem odpověď, „víš dobře, že elf musí sklízet to, co celé roky rozséval. Ale já jsem věčný, Ifrate. U mne je každý konec zároveň začátkem a soud se snoubívá s milosrdenstvím.“

Ifrat mlčel. Dokulhal až ke svému domku a letmo nahlédl dovnitř. Pořád tam byla. Ležela na jeho posteli a ve spánku sebou házela, jako by měla nějaké zvlášť ošklivé noční můry.

„Pane, jen o jedno bych tě chtěl požádat,“ prosil. „Postarej se prosím o to děvčátko. Nevím, odkud přišla ani co má za sebou. Ty víš, že mi zatím neřekla ani slovo, ale přijde mi, že si prošla něčím hodně ošklivým. Přiveď, prosím, někoho, kdo o ni bude pečovat tak, jak já bych nemohl. Sám jsi mi přece říkal, že už tu dlouho nebudu.“

Věděl, že nemusí říkat nic víc.

Ifrat Da’nari a Adonaj, Bůh Innionu a stvořitel celé země, byli přáteli už dlouhou dobu a znali se opravdu dobře.

A přítel příteli jeho prosbu jen tak neodmítá.

JEDEN FAERI

Snad vám v mysli vyvstane otázka: „Co Adonajovi kněží? Co jeho Zákon? Nestaví se snad proti tomu všemu?“

Zákon možná.

Ale pokud jde o Adonajův chrám, mám za to, že Ifrat měl pravdu, když ho jednou nazval „úkrytem lupičů“.

Nikde v celém Innionu jsem neviděl vynalézavější metody, když šlo o to neposlechnout některé z přikázání a „spravedlivě“ to odůvodnit.

Nikde v celém Innionu jsem neviděl lháře, zloděje, křivopřísežníky a cizoložníky tak sebejisté, jako když v chrámu přinášeli předepsané oběti, aby si to s Adonajem vyžehlili, a pak s klidným svědomím odcházeli páchat znovu ty stejné věci.

A nikde v celém Innionu jsem neviděl, že by někdo někomu říkal „pane“ a měl ho v takové nevážnosti a pohrdání jako Adonajovi kněží svého boha. Podle jejich slov byl všemohoucí, vševědoucí, budící bázeň a nic se před ním neskrylo. Podle jejich skutků to však byl bezmocný chudáček, který nic nevidí ani nepozná, a pokud náhodou ano, stejně nic neudělá.

Je mnoho věcí, které byste prominuli svému lékaři.

Že je občas nemocný. Že někdy se svou nemocí zápasí a i prohrává. Že si někdy neví rady.

Ale pokud vám bude tvrdit, že vám ukáže, jak je třeba správně žít, a sám nenásleduje vlastní rady, ztratí vaši důvěru.

V Innionu lháři učili, že se nemá lhát, zloději, že se nemá krást, pyšní a ctižádostiví o pokoře, nespravedliví o spravedlnosti a pokrytci o přímosti.

A Innion si před tím zacpal uši.

Nemohu říct, že bych se mu divil.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Bylo krásně. Lašti ležela na trávníku před roubeným domkem a nastavovala tvář letním paprskům slunce.

Krásně bylo i jinak.

Jsem teď vdaná paní, opakovala si sama pro sebe s tichým veselím. A Devin je drahoušek, dodávalo její srdéčko s něžným ruměncem na tvářích.

Ale i dům postavený na písku vypadá k světu, dokud nepřijde bouře. Na zamilovaných dostaveníčkách s kvítím, růžovým závojem před očima a dětskými plány si jen málokdo všimne trhlin. Jenže ony nezmizí. Jakkoli krásná svatební oslava je neumí sama o sobě odstranit. A pak, až se obě poloviny spojí pevněji než železným řetězem, se začnou rozevírat.

Kerach to věděl. Jeho vždy veselé oči v sobě začaly nosit stíny starostí.

A modlil se.

« « » »

„Lašti, potřeboval bych dneska pomoct na poli.“ Ráno. A odporně brzké ráno k tomu. „No tak, víš, že při žních je každá ruka dobrá.“

Ticho.

„Lašti, nedělej, že spíš.“ Devin začínal být nabroušený. „Víš dobře, že při žních pomáhá i Eluvi a Oria, jinak dvě nejlínější faeri, co znám. A jestli včas nesklidím to políčko, co nám vesnice dala, můžou přijít bouřky nebo krupobití a přijdeme o celou úrodu.“

„Ale Devine, když já jsem dneska tak rozlámaná.“ Krásné modravé oči se konečně otevřely a upřely na drahého chotě pohled plný vyčítavé únavy. „Včera večer mi bolestí cukalo v křídlech, že jsem málem neusnula.“

„Lašti, sám to nejspíš nestihnu včas a styděl bych se, kdybych měl někoho z vesnice žádat o pomoc.“

„Tak aspoň ještě chviličku, miláčku. Přijdu později.“

Devin si bez řečí obul boty. Nikdy to moc neuměl se slovy a bál se, že dalšími by Lašti jen rozzlobil. Nechtěl se hádat, a tak raději mlčel. Vzal kosu, brousek, kus chleba a džbán na vodu a šel.

Míjela hodina za hodinou a Devin byl rád za pot, který mu stékal po tváři. Díky němu totiž nemusel moc přemýšlet nad planoucím žárem, který klokotal v jeho nitru a s každou další hodinou žhnul stále víc a víc.

Nepřišla.

Ani za hodinu, ani za dvě, ani za tři, ani do oběda. A když se soumrakem přišel domů, vítala ho s úsměvem, večeří na stole a letmou omluvou. Prý ji tak bolela záda a zlámaná křídla, že skoro nemohla vstát z postele.

Devin se díval, jak při servírování jídla poměrně lehce klouže místností a mlčel. Vždycky mlčel. I doma to tak bývalo. Byl to jeho způsob.

Až doteď to fungovalo.

« « » »

Ten den mu přišel pomoct Kerach. Devin slušně poděkoval, jak se sluší a patří, ale uvnitř to v něm vřelo. Věděl, že Kerach ještě ani zdaleka nemá sklizené vlastní pole a kromě toho mu na dvorku stojí kupa nářadí, které po něm chtěli ostatní obyvatelé vesnice opravit.

V Lisbeth se ale nabízená pomoc neodmítala. Nouze a skutečná potřeba za pár jar vypálily i poslední stíny přetvářky, kterou faeri nasákli během pohodlného života v Almarilu. V Lisbeth žádný faeri nikdy neřekl „díky, ale nepotřebuju pomoc,“ pokud to nebyla skutečně pravda.

Ale ani jednomu z nich nebylo do řeči. Pracovali tiše. Což Devinovi přesně vyhovovalo.

Doma ho už notně po soumraku vítala studená večeře na stole a nespokojená Lašti. Celý den strávila doma. Její svědomí sice nemělo sílu vyhnat ji na pole, ale kousalo a žralo dost na to, aby se bála vyjít ze dveří a podívat se do očí kterémukoli z obyvatel vesnice.

Nikdo by mě neodsoudil, vysvětlovala si už téměř týden, já jsem nikdy při žních nepomáhala, vždycky mi řekli, ať odpočívám a šetřím se.

Kerach by ti to vyčítal, odpovídal neúprosný nepřítel ve vlastním nitru.

Kerach mi nikdy nerozuměl a nechápal, jak moc ta křídla někdy bolí, chtělo se Lašti zakřičet, jen kdyby jasně nevěděla, že je to bohapustá lež.

Kerach věděl. Soucítil. I když nemusel, přijal do domu druhý krk, který bylo třeba živit. Děvčata sice tvrdila, že to určitě bylo kvůli jeho celoživotní lásce k Isvandi, ale jestli si byla Lašti na celém světě něčím jistá, tak že Kerach ji má skutečně rád.

Ji. Nejen mámu. Lašti.

Otevřely se dveře. Konečně. Jestli totiž Lašti celý den něco trápilo, pak to byla nuda. Nutné domácí práce zvládla za dvě hodinky a zbytek dne neměla do čeho píchnout.

„Kdes byl tak dlouho? Teda, myslím, máš už úplně studenou večeři, miláčku.“

„Dneska mi pomáhal Kerach.“ Devin se snažil odpovědět neutrálně, ale i tak bylo z jeho hlasu cítit mrazivé ostří. „A nechtěl odejít, dokud na to bylo aspoň trochu vidět. Byl by tam dělal i sám.“

„No jo, to je celý on,“ snažila se Lašti celou věc zlehčit. „Vždycky by se pro druhé roztrhal.“

Devin mlčel. Nenáviděl hádky a věděl, že jestli řekne jen kousíček z toho, co bublalo pod povrchem, jedna pořádná propukne. Mlčel, i když dojedl studenou večeři, a beze slova si začal připravovat lůžko na spaní.

Jenže Lašti byla z úplně jiného těsta.

„Celý den jsem se na tebe těšila, Devine, a ty mi teď neřekneš ani půl slova? Je to snad moje vina, že jsi přišel pozdě a máš studenou večeři?“

„O večeři přece nejde,“ opáčil Devin smířlivým tónem.

„A o co teda jde. To jsi na mě pořád naštvaný, protože už chci mít dítě a tobě se to nelíbí?“

„Tohle jsem ti přece už vysvětloval.“ Devin se pokusil sebrat poslední kousky trpělivosti a klidu. „Nechci riskovat, že ho nebudeme schopní uživit. Chtěl bych tak rok až dva počkat, abychom zjistili, jestli jsme schopní se vůbec postarat sami o sebe, než začneme uvažovat o faeřátku.“

„Jenže ty nikdy neposloucháš, co ti říkám, Devine,“ začala Lašti hořekovat. „Prostě si vždycky musíš prosadit svou a někdy si říkám, že mi to děláš schválně. Moje argumenty pro tebe vůbec nic neznamenají, že?“

„Víš, že to není pravda, Lašti,“ bránil se Devin, ale jako by házel hrách na stěnu.

„No jasně,“ ucedila Lašti mezi zuby. „Já jsem ta pitomá, malá faeri, co má sedět doma v koutku u plotny a posluhovat manžílkovi, viď? Vůbec nerozumíš, jak se tady doma někdy trápím a můžu se nudou ukousat, ale že bys mi něco udělal k vůli, to tedy ne, co? A když už se milostpán uráčí přijít domů, neřekne ani půl slova a půjde spát.“

Což bylo přesně to, co Devin udělal. Beze slova se otočil, stáhl si propocenou halenu, položil se na lůžko a zavřel oči. A i když Lašti ještě notnou chvíli pokračovala, mlčel.

Byl to koneckonců jeho způsob.

« « » »

Pak začala válka o maličkosti.

„To mi nemůžeš podat ani tu lžíci?“

„Zavřel bys laskavě ty dveře? Venku je už zima a dovnitř táhne!“

„Víš dobře, jak nesnáším, když mi dáváš špinavé oblečení na židli.“

„Proč se jednou nezuješ venku, abys tady nenašlapal?“

„To je pořád práce sem, práce tam, ale na manželku si ani nevzpomeneš, co?“

I Devinovy hradby se pomalu začaly drolit.

„Jako by byl nějaký problém si tu lžíci donést sama, ženská.“

„Ty se musíš hádat o každou pitomost, co?“

Ale ve většině případů pořád mlčel – což Lašti dokázalo rozzuřit zdaleka nejspolehlivěji.

„To ti už nestojím ani za odpověď?“ křičela.

Právě tehdy s radostí vytahovala svůj nejtěžší kalibr. „Ty už mě stejně nemáš rád, že? Kdybys mě opravdu miloval, nebyla by taková potíž udělat pro mě aspoň nějakou maličkost.“

Když po takové hádce odcházíval ráno na pole, bolelo ho srdce. Nemá pravdu? Neochladl jsem? Není to moje vina? Co když…

Devin to nikdy se slovy neuměl. Nevěděl, jak má pojmenovat balvan, který ho tak strašlivě tížil. Nevěděl, jak Lašti říct, že ji pořád miluje, chce pro ni dobré, ale nikdy nikomu, ani jí neslíbil, že ji bude na slovo poslouchat. Že to jsou dvě různé věci.

Stejně by mu nevěřila.

A tak mlčel.

A trhlina se stále více rozevírala.

ÚDOLÍ PONÍŽENÍ

Mysleli jsme si, že tu Innion bude napořád.

Věděli jsme, že říše povstávají a zase padají, když na ně dolehnou jejich omyly a nepravosti, ale říkali jsme si, že nám se to stát nemůže. A bylo zvláštní sledovat, že když se pod rukama rozpadaly i ty nejprostší věci, jako houby po dešti vyrůstaly všemožné nabubřelé plány a veliké záměry.

Prostý elf ani člověk se už nemohl dovolat ani základního práva a rada šesti trávila svůj čas tím, že si dělala jméno – ze stále tíživěji doléhajících daní stavěla nákladné budovy, podporovala kdejaké „smělé“ projekty a před innionskými dělala okázalá a velmi nákladná gesta.

A kéž bych mohl říci, že to byla jen věc rady. Nebyla.

I prostí elfové se vší tou bláznivostí leckdy hrdě chlubili, jaký že jsme skvělý národ. I prostí elfové se nadýmali až běda a i obyčejný kopáč, který se naučil něco málo o dějinách Innionu, se hned pokládal za vzdělance a už přece nebude za mizernou mzdu kopat jámy.

Jenže v tomhle měl bohužel Adonajův zákon pravdu: pýcha skutečně předchází pád.

Dnes jsou ony velké budovy opuštěné či vypálené, ukvapené a nedomyšlené velké záměry ztroskotaly a vznešená gesta přinesla víc potíží než užitku. Nevěrní, líní a hloupí elfové, kteří si o sobě mysleli, kdovíco nejsou a kdovíco by neměli dostat, kopou jámy za kus žvance k večeři.

Byli jsme až příliš pyšní.

A tak přišel pád.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Neletím. Sotva klopýtám.

Valen ležel stočený do klubíčka na své posteli a ze všech sil se snažil nevnímat paprsky věstící přicházející ráno.

Netěšil se na něj.

Z celého srdce toužil znovu uniknout do své ulity, zaplést se pevně do pavučiny příběhů, kde všemi figurkami pohyboval on a nic nebylo nad jeho síly, jenže nakonec vždycky přišel úsvit a surově ho vyhnal do neutěšené skutečnosti.

Neletím.

Každé ráno to bylo stejné. Když se vymanil z pavučiny snů, náhle si připadal jako bárka na moři, kterou vítr smýká sem a tam a neúprosný proud ji nese přímo na útesy.

A jeho skutečné sny se rozpadaly na prach.

Jeho učitelé měli jen málo lepších studentů, než byl on. Jen málokdo tak rychle chápal a tak rychle se učil. Jenže pak přišel den, kdy se za ním dveře innionské školy zavřely naposledy a on zjistil, že v životě je třeba mnohem víc než jen vzdělání.

Se srdcem v krku šel poprvé žádat o práci – a přestože byl odmítnut celkem laskavě, odcházel zničený a nalomený. Nešlo jen o to odmítnutí. Mnohem víc ho bolela vlastní pýcha, i když v té chvíli si to ještě nechtěl přiznat. Tváře mu plály ponížením, že taková věc, která se stávala i mnohem zkušenějším a vzdělanějším elfům, se mohla stát jemu.

Nakonec ho přijal nějaký chlapík ze stájí innionské stráže. Valen uměl číst a psát a oni zrovna potřebovali někoho, kdo by jim pomohl udržovat záznamy.

I druhá lekce byla tvrdá.

Že elf potřebuje umět poznat poctivce od podvodníka, pochopil až po půl roce neustálých výmluv, proč mu za jeho práci nemohou zaplatit a udělají to někdy v budoucnu. A že dovolat se spravedlnosti může být mnohem těžší a nákladnější, než skousnout křivdu, zjistil ve chvíli, kdy se jeden z velitelů čety innionské stráže vysmál jeho stížnostem se slovy, že může být rád za příležitost trošku se zacvičit a dělat něco užitečného. Prý to má brát jako vklad pro budoucnost.

Nejtěžší ze všeho ale byla samota – a ani u ní si ještě neuměl přiznat, že se uzounce pojí s jeho vlastní pýchou a namyšleností, která se chce tvářit jako nepohnutelná skála, i když se srdce zmítá v úzkostech, a chce být ostatními uznávána za nepopiratelné schopnosti řešit těžké problémy druhých, zatímco se děsí svých vlastních maličkých.

Někdy, třeba jako tohle ráno, se až bál vyjít ven mezi ostatní elfy. A na druhou stranu se hrozně bál, že zůstane sám. Závistivými pohledy sledoval objímající se páry a duší mu hlodal červíček úzkostí, že ani tenhle sen se nikdy nenaplní.

Někdy, třeba jako tohle ráno, přemýšlel o Adonajovi.

Jistě, slýchával o něm odmalička. Jenže zatím na něj nikdy nemusel spoléhat, na ty „velké“ problémy tu vždycky byl táta nebo máma. A Adonaj… jistěže znal všechny ty příběhy, kde mluvil s elfy i lidmi, radil jim a pomáhal. Ale podle chování většiny elfů z innionského chrámu nabyl dojmu, že to je hudba vzdálené minulosti a dnes si o něčem takovém může elf nechat leda zdát.

Jistě, vznášeli prosby, ale už nečekali, že na ně někdo skutečně odpoví. A ano, mluvili o velikém, přísném a spravedlivém Bohu, ale vůbec se nebáli dělat kdeco z toho, co jim přísně zakazoval.

Pak tu byl Ifrat. A táta.

„Aravele, víš, co se píše v příběhu o aen Amramovi. Že s ním Adonaj hovořil, jako když muž mluví se svým přítelem. On udělá i dnes totéž pro uši ochotné naslouchat.“

„Ifrate, někdy pochybuju, že takové uši mám.“ Ale ať už měl nebo neměl, Valen dobře věděl, že právě víra dává jeho otci sílu a klid, které měl zcela zjevně.

Někdy, třeba jako tohle ráno, měl Valen toho pytle starostí na svých zádech až po krk. Nestačil na něj. Nedokázal ho unést. Neznal a neuměl. Nezvládal. A nebyl.

Nebyl takový, jak si o sobě rád myslíval.

Tohle všechno, společně s malým, hořčičným semínkem, které kdysi Ifrat zasel a táta ho tichým jednáním trpělivě zaléval, náhle vytrysklo v krátké a přerývané modlitbě, snad prvních upřímných slovech, která kdy Valen řekl té pro něj tak vzdálené bytosti na nebesích.

„Já ani pořádně nevím, jestli jsi,“ volalo spíš srdce než rty, „ale jestli ano, dej se mi poznat. Já… nezvládám svůj život a… potřebuju někoho, komu bych mohl úplně věřit.“

Odpovídalo mu jen ticho. Nikdo se neozval. Nikdo nepřišel. Nikdo mu nevěnoval pozornost, nebo se to tak Valenovi aspoň zdálo.

Ale v srdci se mu kdovíproč rozhostil pokoj – jako když konečně, po dlouhé době odmítání a výmluv uděláte něco správně.

A pak tu byla ta myšlenka. Neodbytná. Vytrvalá. Neustále se vracející.

Chceš opravdu slyšet, co ti Bůh říká?

« « » »

„Wynn, miláčku, někdy si vůbec nejsem jistý, jestli skutečně chci slyšet, co má Adonaj na srdci.“

Valenova ruka se zastavila na klice. Před chvílí vstal a právě se chystal vejít do kuchyně pro něco k snědku, když ho krátká věta pronesená hlasem jeho táty doslova přimrazila na místě.

Chceš opravdu slyšet, co ti Bůh říká?

„Proč, Aravi? Copak nám Ifrat tolikrát neopakoval, že Adonaj je dobrý?“ Valenova máma nikdy nebyla na dlouhé filozofické úvahy a vždycky hovořila velmi prostince.

„Ha, vím, že to říkal,“ vyrazil ze sebe Aravel, „jenže pak jsem viděl, jak dopadl. Wynn, nechápej mě špatně,“ dodával omluvným tónem, „já dobře vím, že mluvil pravdu. Jen… si někdy nejsem jistý, jestli chci pravdu znát. Jestli chci vědět, v jak velkém průšvihu s celým Innionem jsme, jak tvrdý bude Adonajův trest za to všechno, co elfové za poslední jara napáchali a nikdo s tím nechce přestat, a co skutečně bude.“

„Není snad vždycky lepší znát pravdu, než si před ní zakrývat oči?“ Wynnin hlas zněl trochu nejistě.

„Víš, Wynn, právě proto si vždycky, když o tom přemýšlím, připadám tak špinavý a nehodný. Já nevím. Zkrátka nevím. Nevím, jestli chci vědět, co bude s Innionem, a už vůbec nevím, jestli chci, aby mi Adonaj odhaloval to, co je ještě špinavého a zkaženého ve mně. Někdy bych to radši nevěděl a společně se všemi ostatními si namlouval, jaký jsem dobrý elf. Možná bych pak už nebyl v chrámu za toho zbytečně zasmušilého podivína.“

Aravelovu tvář zkřivil nepěkný úsměšek. „A podívej se, jak dopadl Ifrat. Přišel o všechno. O přátele, o majetek, o postavení a nakonec zůstal skoro sám. I kdyby skutečně poznal pravdu, pak je taková pravda nebezpečný společník na cestu. Na osamělou cestu, Wynn.“

„A teď nejsi osamělý, Aravi?“ zeptala se Wynn. „Když se bojíš komukoli z našich známých v chrámu říct, co si skutečně myslíš a že ve skutečnosti s Ifratem, kterého právě oni vyhnali z Innionu, souhlasíš? Když dobře víš, že jestli se to provalí, tak tě všichni odsoudí a vykašlou se na tebe?“

Na chvilku se odmlčela. „Něco ti povím, Aravi. Ifrat byl možná sám, ale nikdy mi nepřipadal osamělý. To si spíš připadám osamělá já. Jsou věci, které mě trápí, ale našim takzvaným přátelům z chrámu je nemůžu říct, protože by se mi jen vysmáli a pak se na mě dívali skrz prsty. Jsou starosti, které na mě leží, a nemám nikoho, kdo by mi s nimi byl schopný a ochotný pomoct. U Ifrata to bylo jiné. On měl vždycky kam jít. Kromě toho, nezapomeň, že o Adonajově dobrotě nám vyprávěl i poté, co o všechno přišel. Jako by to jen vyměnil za něco jiného.“

„A lepšího,“ dodával Aravel a na chvilku vypadal hluboce zamyšlený. „Jenže pak mi pověz, miláčku, když o tom tak pěkně vyprávíš, proč sama nezkusíš jít tou cestou, o které nám Ifrat vyprávěl?“

Teď byla zaražená Wynn. „Já… já nevím, Aravi.“ Valen se na chvilku zastyděl, že poslouchá, když jeho máma náhle ztišila hlas. Věděl, že má nejspíš na krajíčku. „Nevím, Aravi. Nejspíš se taky bojím, co by mi mohl Adonaj říct. Že pro něj nejsem dost dobrá. Že se nebude zahazovat s prostou holkou od plotny, jako jsem já. Že pro něho na rozdíl od Ifrata nebo tebe nemůžu nic pořádného vykonat. Že přece nebude marnit čas malými starostmi bezvýznamné ženské.“

„Není snad vždycky lepší znát pravdu, než si před ní zakrývat oči?“ Aravelův hlas zněl na chvíli hodně uštěpačně. „Promiň, Wynn, nemyslel jsem to tak,“ začal se téměř okamžitě omlouvat. „Sám mám máslo na hlavě. Ale rozumíš, co chci říct? Chceš opravdu slyšet, co má Adonaj na srdci?“

Já chci, zašeptal Valen v duchu. Jestli je jen z poloviny tak dobrý, jak nám vždycky Ifrat vyprávěl, nemám se čeho bát.

„Kromě toho, Wynn,“ zaslechl už jen na půl ucha, „vážně si myslíš, že se Adonaje nemáme proč bát, protože je dobrý a myslí to s námi jen dobře? Tobě nikdy náš dobrý kamarád Arami netrhal kleštěma zuby?“

« « » »

Tak začala Valenova cesta údolím ponížení. Byla krušná a sestup patřil k tomu nehoršímu, co dosud zažil.

Ale konečně nešel sám. Bylo mu, jako by najednou dostal průvodce. Tichého. Neviditelného. Laskavého a mírného. Ochotného. Moudrého.

Rychle zjistil, že navzdory velkým plánům, které Adonajovým jménem vyhlašovali jeho kněží v chrámu, mluví ten někdo velmi prostince a namísto vzhlížení k výšinám, obrovským úspěchům a slavným činům, ho vede níž a níž.

Příliš si o sobě myslíš, maličký, šeptával mu ten tichý hlas, když klouzal do pavučiny svých snů o slávě a moci. Nejsi hrdina, nejsi dokonce ani příliš statečný, a kdybys měl podobné věci skutečně prožívat, s křikem bys utekl.

„Je nám líto, mladý pane,“ mluvil k němu ústy elfů, které šel žádat o práci, „ale nemáte žádné zkušenosti. Zkuste si spíš pro začátek najít nějaké obyčejnější zaměstnání. V týhle době nedostanou takovouhle práci ani zkušení chlapi.“

„Vůbec nejsi tak dobrý, jak sis myslíval,“ volávala na něho moudrost na každém nároží a každém vyvýšené místě, když znovu vztekle bušil pěstí do stolu a zas a zas propadal malomyslnosti, jakmile se mu něco nepodařilo na první pokus. „Je snadné vypadat svatě, jako věrný, laskavý a poctivý elf, když nic neděláš a jsi zavřený v teple svého pokojíčku. Mimo boj si i to největší nemehlo může namlouvat, že je skvělým válečníkem. Ale v boji a v problémech bude i ten největší válečník a nejdokonalejší svatý padat a občas bude muset znovu do žákovské lavice. Tím spíš ty.“

Jenže právě ve svém údolí ponížení našel něco, co by tam sám v životě nehledal.

Radost.

Adonaj věděl, kdo k němu přišel, věděl, jaký je a co všechno potřebuje. Protože to věděl, nikdy mu nenaložil úkol nad jeho síly, nikdy mu nenabízel cestu, po které by na svých roztřesených nohou nebyl schopen jít. A přestože to věděl, neodvrátil se od něj znechuceně pryč.

Ve svém údolí ponížení mohl zahodit masky a být tím, čím skutečně byl – slabým, mladým, nezkušeným a bázlivým elfem, který často pochybuje, mnohdy mu schází moudrost a zkušenosti a leckdy si vůbec neví rady.

A věděl, že je tu i přesto vítán.

JAKO KDYŽ SE ZNOVU NARODÍŠ

Innionským biřicům a soudcům se to leckdy zdálo jako usnadnění práce. Tu zavřít oči, támhle si něco vzít bokem, tady pustit viníka, tohle vyšetřit jen lajdácky a moc se s tím nepárat.

Bylo to jednodušší.

Mnohem jednodušší, než pečlivě usvědčovat viníky a zjednávat spravedlnost i slabým a bezmocným. Protože mocní se mohli bránit. A protože i biřici byli jen elfové a nechtěli zbytečně přijít o zdraví či život v bitkách s některou z elfských tlup, která možná až nestydatě kradla, ale kdyby se proti ní pokusili zakročit rázněji, mohla by sáhnout k násilí. Proč taky? Za takové potíže pár ukradených stříbrných rozhodně nestojí.

Zvlášť když jdou z cizího váčku.

Jenže jednu věc nepochopili. Kdo seje bezpráví, sklidí ničemnost. Soudce, který nechá lumpa bez trestu, sklidí ještě drzejšího lumpa se silným přesvědčením, že se mu při jeho ničemnostech nemůže nic stát.

A ještě hůř. Sklidí hořkost a touhu po odplatě od prostých, poctivých elfů a lidí, kteří původně jen chtěli, aby se jich někdo zastal. V mnoha případech zničí jejich odhodlání chovat se poctivě. Nakonec se chopí zbraní a budou se mstít sami. Za sebe. A překročí onu tenkou hranici mezi spravedlností a pomstou.

Viděl jsem, jak po pádu Innionu rozhněvaní lidé v jedné vesnici popravili zdejšího elfského výběrčího. Možná si to i zasloužil. Já nevím. Vyděsilo mě ale, když jsem pochopil, že to neví ani jeho kati – a že je jim to jedno.

Nenáviděli ho. Plivali na něj. Uráželi ho. Pak ho za vlasy vyvlekli na vesnický plácek a tam ho oběsili na větvi památečního dubu.

Zaseli jsme bezpráví – sklidili ničemnost a nenávist. A nenávist se nikdy neptá, jestli je odplata skutečně spravedlivá. Právo ji nezajímá.

Chce vidět krev.

Lei Ishmail, Pád Innionu

„Co tím, ksakru, myslíš, že už tam nebyl?“

„Jak řikám, šéfe, dyž sme se podívali za chvilu, byl fuč.“ Chlapík s brunátnou tváří se téměř přikrčil v očekávání nějaké rány od zjevně rozzuřeného Meriho. „Já za to ale nemůžu. Nehejbal se. A Rins ho prohlíd a řek nám, že už je po něm.“

„Kde je?“

„Nevim, šéfe, dyk sem řikal, že zmizl jak dyby se po něm zem slehla. A vodpusťte, ale do Asienu ho fakt hledat nepudu.“

„Ne ten okřídlený, tupče. Ptám se, kde je Rins.“ Meri si bezmyšlenkovitě pohrával s jílcem své dýky a druhý muž se zjevně začínal pořádně potit.

„Jo ták. Vodjel s vozem pro zásoby a vrátí se za pár dní.“

„Dobrá, to zatím stačí.“ Meri se postavil. „Až se vrátí, okamžitě mi to nahlásíš a pošleš ho za mnou. A něco takového se už nestane, Lessi. Žádné další chyby. Jestli se o nás elfové dozví, jsme mrtví. Jestli ten faeri běžel za elfama, je po nás a může za to tvoje pitomost. Chápeš to?“

„Jasný. Šéfe. Už se to nebude vopakovat. Přisahám na hrob vlastní matinky.“

„Odchod.“

Když se za Lessem zavřely dveře, dal Meri konečně volný průchod svému vzteku. Hlupáci, idioti, bezmozci! Jak si, ksakru, Olin myslí, že s touhle bandou půjdu proti vycvičeným strážím a největšímu městu v širém okolí?

Po chvíli ale znovu převážila rozumná část jeho osobnosti, a když promyslel všechna pro a proti, nakonec to nevypadalo tak zle.

Pravděpodobnost, že by nějaký faeri šel pomáhat elfům, byla mizivá. Zacházeli s nimi hůř než s lidmi. Obrali je a vyhnali. Některé zabili. I když se na své vojáky pořád hněval za takovou zjevnou nedbalost – když už ho nedokázali pořádně zaříznout, měli ho aspoň na pár měsíců zavřít pod zámek – riziko bylo ve skutečnosti celkem malé. Byl to faeri. A jestli má někdo důvod přát si, aby se elfům stalo něco zlého, jsou to faeri.

Kromě toho už to bylo dlouho. Trvalo nějaký čas, než se tahle záležitost, která se přihodila ještě před Meriho příchodem do Rivanu, dostala i k jeho uším. Kdyby elfové věděli, už by jim dávno klepali na dveře.

A byly tu i dobré zprávy. Jeho lidé byli možná nedisciplinovaná cháska, ale našlo se mezi nimi i pár bývalých vojáků a během předchozích několika měsíců se naučili celkem slušně bojovat. Zbraní i materiálu měl dost – díky Olinovi, který na všechny podobné věci myslel a dal si rád poradit, co a jak. Chlapů měli taky dost a všichni byli zapálení pro věc a nažhavení do boje.

Začínalo se mu tady vážně líbit.

Během svých obchodnických jar už málem zapomněl, jak pevná pouta se vytváří mezi lidmi, kteří ví, že si budou muset za pár dní chránit navzájem krky, a jsou ochotni prolít krev za společnou věc. Teď se do toho ovzduší znovu vracel. Jako by o pár roků omládl. Jako by se znovu narodil.

A navíc má šanci něco provést těm parchantům, co mu zničili život.

Meriho dlaň znovu pevně sevřela rukověť dýky. Když sem jel, myslel si, že dokáže zůstat nad věcí. Chladný generál, který udělá svou práci a pak se vrátí domů k ženě a svým záležitostem. Ale pomalu zjišťoval, že se mu celá ta věc zažrala pod kůži. Chtěl bojovat. Chtěl elfům vrátit všechna prožitá příkoří.

Chtěl se pomstít.

Nu což, má ještě dost času, aby do chlapů vtloukl aspoň trochu disciplíny. Ale budou se muset přesunout. Co nejdřív. Někam hlouběji do Asienu. Čert vem pověrčivé baby z mužstva, budou to muset zvládnout. A čert vem Olina s jeho do poslední čárečky vycizelovanými plány, bude se zkrátka muset přizpůsobit.

Tohle je válka. Ve válce si nemůže dovolit žádnou vážnější chybu.

Nebo ho bude stát vlastní krk.

« « » »

Zra-dil, zra-dil, zra-dil, zra-dil.

Kola vozu zpívala Olinovi celou cestu jednu a tutéž písničku. Když mu Orien velmi opatrně sdělil, že Livaine Eivehu je jaksi pryč, polil ho studený pot a měl co dělat, aby svému správci nedal jednu do zubů.

Jeho pojistka!

Měl sice v moci Meriho majetek, ale vůbec si nebyl jistý, nakolik na něm bývalému vojákovi záleží. Všichni ale věděli, jak moc si váží své ženy.

A teď byla pryč.

Olin neztrácel čas. Okamžitě vyhlásil mezi svými muži pátrání a nabídl tučnou odměnu každému, kdo by mu přinesl nějaké důležité informace. Vyslechl chlapy, kteří ji měli najít a dát pod zámek, ale ti svorně tvrdili, že ji vůbec nenašli. Když všechny pokusy vyzněly do prázdna, svěřil své záležitosti s důraznou pohrůžkou Orienovi a nasedl na první vůz, který měl dovézt Merimu potřebné zásoby.

Jeho kočí byl celkem příjemný chlapík a několikrát se snažil se svým spolucestujícím zapříst rozhovor, ale Olin neměl na řeči náladu. Bál se. Uvědomoval si, kolik toho na Merim ve skutečnosti stojí, a chápal, že má právě tolik důvodů nenávidět jeho jako elfy.

Pak konečně dojeli do vesnice a uvítalo je jen ticho. Rivan byl prázdný. Byl prázdný!

Tam, kde ještě před měsícem cvičilo a pobíhalo několik stovek chlapů, bylo najednou jako vymeteno a Rivan zase připomínal vesnici duchů, kterou už mnoho jar ve skutečnosti byl.

„Kde jsou?“ Olina náhle opustily poslední zbytky sebeovládání a chytil svého průvodce pod krkem. „Tak kde jsou, ty mizero?“

„Nevím, šéfe. Vážně nic nevím.“ Přes rudou mlhu vlastního hněvu Olin jen tak tak zahlédl upřímně zmatený obličej a zvednuté ruce svého souputníka. „Je to pro mě stejný překvápko jako pro vás.“

Co se mohlo stát? Kromě vzteku byl Olin navíc úplně zmatený. Přišli na nás elfové? Buší právě teď na dveře mého domu a zatýkají mé lidi? Co se stalo?

„To seš teda pašák, Rinsi,“ ozval se náhle odněkud hrubý hlas. „Naštvat dva velký pány za pár dní, to se jen tak někomu nepovede.“

Olin se otočil jako blesk a jen koutkem oka si všiml, jak se tvář kočího uvolnila. „Klídek, šéfe, to je Less. Patří k nám.“

„Tak ať mi vysvětlí, co se tu děje. Kde jsou chlapi?“

„Mno, šéfe, za to může tady Rins,“ Less se ušklíbl. „Chytli sme tu před časem jednoho vokřídlenýho na vejletě. Dali sme mu trošku do držky, myslim jako aby ji zavřel napořád. Rins ho kontroloval a řek nám, že už je u Adonaje. Jenže nebyl. Vodplazil se někam do lesa a už sme ho nenašli. Takže Rinsi, máš průser u starýho, kerej to zjistil, hrozně se naštval, seřval za to mě a donutil nás přesunout se hloub do Asienu.“

„Kam šli?“ Olin se snažil, aby jeho hlas zněl rozhodně, ale jeho úleva byla naprosto zjevná.

„Ukážu vám cestu, šéfe. Ale s váma nepudu. Do toho zatracenýho lesa mě nikdo nedostane a starej mi dal za úkol tady patrolovat, kdyby něco. A ty se, Rinsi, hned po příjezdu hlas u šéfa.“

„Dobře, tak kudy?“ Olin se konečně opanoval a rázně se dožadoval potřebných pokynů. Rins vypadal zahanbeně a trochu schlíple, ale na rozkaz se sebral a znovu vzal do rukou opratě.

Zra-dil, zra-dil, zra-dil, zra-dil, zpívala zase Olinovi kola, když se s námahou prodírala téměř nepoužívanou stezkou do hlubin Asienského hvozdu.

Zradil.

« « » »

„Ty jsi Rins?“ Meri Olinovi jen letmo pokynul a okamžitě se obrátil k druhému cestujícímu.

„Jo, šéfe, to budu já,“ koktal Rins. „Chci říct, že mě to mrzí, šéfe, nemyslel jsem…“

„Já vím, že jsi nemyslel, vojáku!“ zařval Meri. „Ale teď mě spíš zajímá, co se vlastně stalo.“

„Meri, mám něco hodně důležitého,“ snažil se přerušit rozhovor Olin.

„Chvíli počkej, Weylene, tohle je důležitý zas pro mě,“ odpálkoval ho Meri. „A budu s ním brzo hotovej. Tak co se stalo, chlape?“

„Šéfe, vážně jsem nechtěl způsobit žádný potíže. Ten kluk přišel do Rivanu sbírat kytičky.“

„Cože?“ Meri nevěřil vlastním uším. „Kytičky?“

„Jo, jak říkám, kytičky. Takový ty malý fialový, co rostou všude kolem. Měl jich plnou ruku. Byl to mladej kluk. S křídlama. Ostatní ho zmlátili, že se vůbec nehejbal. Neměl jsem to srdce ho zabít, šéfe.“

Meriho hlas mrazil. „Co jsi udělal?“

„No, řek sem ostatním, že je tuhej, a později jsem ho odtáhl do lesa. Nejspíš tam tak jako tak chcípnul.“

„Chápeš, co jsi udělal, Rinsi? Že jsi nás všechny ohrozil? Co když šel k elfům?“

„Šéfe, mně je to fakt líto. Já ho pak zkoušel znova najít, ale už tam nebyl. Nejspíš ho něco sežralo.“ Pak mu v očích blýskla vzdorná jiskřička. „A byl to faeri. Mladej kluk. Říkejte si, co chcete, ale okřídlený nebudou pomáhat elfům. Vytrpěli si toho od nich víc než my. A já jim nechci k tomu, co jim elfové provedli, ještě přidávat. Šéfe.“

Meri se na chvilku zarazil, jako by zaslechl ducha. „Už se to nestane, Rinsi, rozumíme si?“

Přikývl.

„A teď se mazej hlásit u Wispa. Chlapi věnovali celej den pořádnýmu zajištění tábora před duchy a zlými silami, takže na tebe zbylo vykopat pár latrín.“

« « » »

„Tak co se děje, Weylene, že jsi nás poctil svou přítomností?“ Meri zavřel stan a nabídl Olinovi jedno z provizorních sedadel.

„Chtěl jsem s tebou probrat pár závěrečných detailů ohledně útoku.“ Olin se ze vší síly snažil nedat najevo, jak rozrušený ve skutečnosti je, takže raději začal u pár poměrně podstatných maličkostí, které s Merim tak jako tak musel projít. „Budu muset zajistit několik věcí přímo v Innionu, takže se potřebujeme domluvit dopředu. Abych najednou nezjistil, že se mi vojsko přestěhovalo do Almarilu,“ podíval se bokem na Meriho.

„No tak, je ti snad jasné, že to bylo nutný,“ bránil se Meri. „V Rivanu jsme už nebyli v bezpečí.“

„Jo, je mi to jasný, i když mi vážně na chvíli nebylo lehko u srdce,“ usmál se Olin. „Ale stejně se musíme domluvit.“

Vytáhl mapu Innionu a položil ji na stůl. „Jak jsme se už bavili, nejlepší to bude přes chudinskou čtvrť. Můžeš k ní přitáhnout celkem nepozorovaně odsud. Rozlívá se až za hradby, které jsou tam prolomené, jak si chudáci po nocích stavěli domečky. A já se postarám, abys měl průchod usnadněný.“

Meri ho tiše pozoroval a mlčel.

„Ale hlavně se potřebujeme shodnout na dni. Musím zajistit, aby se stříbrné dostaly do správných rukou a aby moji známí ve stráži věděli, co a jak, rozumíš?“

Přikývl.

„Chtěl bych to spustit těsně na začátku zimy, Eivehu. Abychom na ně ještě přitlačili. Navrhuju, abyste zaútočili jedenadvacátého v listopádu. Udělal jsem už nějaké předběžné přípravy, takže jestli nemáš nějaké vážnější námitky…“

Meri v duchu počítal. „Ne, to bude v pohodě. Budeme nachystaní.“

„Dobrá. To jsem rád.“ A teď k tomu důležitějšímu.

„Tvoje žena je pryč, Eivehu.“

„Cože? Co jsi to říkal?“ Olin Meriho pečlivě sledoval, ale nenašel žádné známky toho, že by jeho překvapení bylo hrané. „Jak pryč?“

„Jak říkám, je pryč. Zmizela nám. Nemůžeme ji najít. Co s tím máš společného? Kam šla? Co jsi jí všechno řekl?“ Otázky se najednou z Olina vyhrnuly, jako když se zvedne stavidlo rybníka.

„Tvrdil jsi mi, že se o moje záležitosti postaráte, Weylene!“ Jestli bylo hrané překvapení, tak tenhle vztek rozhodně ne. Olin trochu couvnul, ale v duchu se mu ulevilo.

„Jak jsem mohl vědět, že vezme roha, Eivehu? Co jsi jí řekl?“ A co všechno by mohla říct elfům?

„Neřekl jsem jí nic. Vůbec nic, Weylene.“ Meri křičel. „Protožes mi slíbil, že se o všechno postaráte. Ani jsem se s ní nerozloučil, protože by se vyptávala a já bych se možná neudržel a něco jí vyklopil. A ty mi teď říkáš, že je pryč!“

Pak se trochu uklidnil a naklonil tvář k Olinovi. „Věř mi, že jsem tě nepodrazil. Tohle je i moje šance. Já chci bojovat za Gilead, Weylene. A nevím, kde je Liv. Tuhle práci dodělám, jak jsme se domluvili. Jedenadvacátýho vpadneme do Innionu. A ty mezitím najdeš moji ženu.“ Tón jeho hlasu nepřipouštěl žádné námitky.

„Najdeme ji, Eivehu,“ opáčil Olin mnohem jistěji, než jak se ve skutečnosti cítil. Hledali ji už týden. Nenašli ani stopu. Ale co, vždyť na tom stejně nebude záležet, pomyslel si.

Slibem neurazíš.

Když domluvili všechny potřebné věci a Olin odešel ze stanu zařídit pár dalších záležitostí, Meri ještě dlouho hleděl na mapu Innionu rozprostřenou na stole.

Liv.

To jejího ducha dneska slyšel. Nechci těm chudákům ke všemu, co jim elfové provedli, ještě přidávat. Liv se o sebe postará. Vždycky to uměla. Ona a její Adonaj, ušklíbl se. Teď by se mu trocha nadpřirozené pomoci hodila.

Nechci jim přidávat.

Díval se na mapu a tiše počítal, co se stane s chudinskou čtvrtí, když jeho muži potáhnou do města a z města tudy.

V mysli mu klíčil nový plán.

« « » »

Stala se z toho už pomalu tradice. Každý večer, když unavení muži po celodenním výcviku odložili zbraně, se rozhořely ohně. V Rivanu si to nedovolili, ale tady, uprostřed bohy zapomenutého lesa, kam celé dny nezavítala živá duše, mohlo světlo zářit do okolí bez většího nebezpečí.

Kromě toho – ač to málokdo přiznával – všichni chápali, že oheň zahání zlé síly, které kolem tábora jistě obcházely noc co noc.

Meri chodíval každý večer k jinému ohni. Chtěl poznat své muže a zároveň jim dát najevo, že je jedním z nich, aby ho nejen poslouchali, ale aby mu i věřili. Mluvil jen málokdy. Většinou poslouchal.

„Prosil jsem toho elfskýho parchanta na kolenou! Říkal jsem mu, že mám tři děti a jestli mi sebere půdu, neuživím je. Na kolenou! Nikdá v životě jsem se před nikým tak neponížil. A on se mi vysmál. Prý jsem měl pořádně platit daně, pak by se to nestalo.“

„Jel jsem do Innionu prodávat obilí a nevěřil jsem vlastním očím. Já si musím utahovat opasky, že pomalu nevím, jestli bude na chleba, a ti nenažraní mizerové na celej den přestali makat, aby protestovali proti tomu, že rada chce dávat míň stříbrnejch na arénu a divadla!“

„Pak se Lejla jednoho dne sebrala, vynadala mi do nechopnejch hlupáků, co se nedokážou o ženskou pořádně postarat, a šla dělat děvku nějakýmu úředníkovi. Ten si ji z mých daní samozřejmě může dovolit.“

„Ještě před dvěma jary jsem měl všechno – dobrou práci, jistotu, hezkou holku a pár stříbrných ulitých bokem – a teď mi nezůstalo nic. Jen aby se pár nenažraných flákačů mohlo ještě chvíli bavit.“

„Díky Adonajovi za lidi, jako je Weylen. Ostatní radní jsou podělaní strachy a neodváží se proti těm vydřiduchům nic podniknout.“

„To vám Illior přijde na zasedání rady šesti a mává velkým papírem: ‚Tady je seznam věcí, který musíme hned udělat, aby se lidi a elfové měli dobře!’ ‚No a co máš na tom menším papíře?’ ‚Ále, to je seznam těch lidí a elfů.’“

Několik prvních večerů se udržel. Mlčel. Tvářil se rozhněvaně na správných místech a hlasitě se smál obhroublým a někdy lehce zoufalým vtipům. Pak ho u jednoho ohně vyzvali, aby taky vyprávěl.

Neodmítl. Nemohl. Ale ani nechtěl. Ve skutečnosti mu v nitru bublal ten samý hněv, ta samá hořkost vyrůstající z několika let marného boje proti větrným mlýnům. A tady najednou, po tolika měsících a jarech, vypadalo správné ho vylít ze srdce.

Víš, co by ti řekla Liv, volal malinký, téměř udušený hlásek někde v hloubi nitra.

Popravdě, už to téměř nevěděl. Ani Liv si přece nemůže přát, aby takovéhle věci prošly bez trestu. Není nespravedlivá. Pochopí, že jen dělá Adonajovu práci – vykonává spravedlnost.

Řekla by ti, že špatná společnost kazí dobré mravy, připomínal mu tichý hlas zoufale. Jenže jaká špatná společnost? Rozhlédl se kolem po tvářích chlapů, kteří se mnohdy opravdu snažili poctivě pracovat a přišli o všechno. Ne všichni, to je jasné, a vůbec neměl pochyb, že leckdo z nich svůj příběh trochu přibarvil, ale copak se po tolika letech odírání nemůžou elfům konečně postavit se zbraní v ruce? Mají čekat, až z nich bude banda otrhaných chudáků?

Jen letmo si vzpomněl, co někdy s úsměvem říkával své ženě: „Liv, ty jsi moje svědomí, víš?“ Ale tohle je válka. Ve válce ti se svědomím prohrávají. Nedokážou udělat věci, které jsou zapotřebí. Nejspíš už udělal víc než dost, když vymyslel, jak se vyhnout chudinské čtvrti. Až válka skončí, vrátí se domů ke svému svědomí a bude znovu žít klidným a pokojným životem. Ale teď ne.

Teď poteče krev.

„Ten elfskej parchant tam stál, jako by za nic nemoh, a podrobně mi vykládal o posledních nařízeních rady šesti, který ze mě měly udělat úplnýho chudáka. Měl jsem co dělat, abych ho nevyrazil z domu.“ Tvář mu zkřivil nepěkný úšklebek. „A víte, co jsem se později doslechl? Prej mu někdo chtěl vybílit barák, pán výběrčí skončil s kudlou v břiše a teď už o svých úspěších vypráví Adonajovi. Kdyby přitom ten chlápek, co to udělal, taky nezařval, šel bych mu osobně pogratulovat.“

Viděl, jak tváře jeho mužů zahaluje hněv. Další. Další takový. Další oběť a další nespravedlnost. Další důvod vytáhnout meče a dát jim co proto.

Meri v duchu víc než souhlasil. Jen houšť a větší kapky. Jdou do války.

Hněv budou potřebovat.

PŘÍBĚHY ZLOMENÝCH SRDCÍ

Zjistili jsme, že Adonajovým kněžím se vůbec nedá věřit. A odvrátili jsme se od nich i jejich Zákona. Oslavovali jsme to jako veliké vítězství.

Jenže to, co přišlo, bylo snad ještě horší.

Najednou nikdo pořádně nevěděl, na co se může spolehnout a kde hledat radu – a elfové ji hledali na těch nejnepravděpodobnějších místech.

V zemi se jako houby po dešti rozmnožily pověry, čarování, čtení z hvězd a karet, uctívání sošek a stromů, vyvolávání duchů předků a podobné hlouposti.

Elfové, kteří nevěřili sobě navzájem a po rocích špatných zkušeností už vůbec nehodlali spoléhat na Adonajova přikázání, hledali radu u kamenů, stromů, obrázků na papíře, lamp na nebi a mrtvých.

Odpovídalo jim jen mlčení. Mrtvé nemluví a nikdy nemluvilo.

To ale nikomu nezabránilo vyhledávat takové, kteří si z pověrčivosti udělali obchod, ptali se mrtvého na živé a živým pak sdělovali odpovědi.

A ti je milovali.

Za své potíže najednou nemohli oni sami a vlastní jednání, ale špatná karma z minulého života či náhlý zásah nevyzpytatelných hvězd. A prý se vše napraví, když se budou pěkně usmívat na anděly všude kolem nás či zapálí svíčku pro nějakou obskurní věc vytesanou z kamene.

Byli jsme strašlivě pověrčiví.

Spoléhali jsme na neživé věci a děsili se stínů. Z míst se špatnou pověstí, jakým býval třeba Asienský hvozd, se postupně stala místa prokletá. Klopýtali jsme od jednoho šarlatána ke druhému s nadějí, že tady už to konečně vyjde.

Nevyšlo to. Nikdy to nevyšlo.

A bláznivé rady mezitím ničily svazky, domy, rodiny i životy.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Byli pryč.

Je lepší žádnou naději nemít, než ji získat, hřát se v jejím výsluní – a pak ji v jednom okamžiku naráz ztratit.

Byli pryč. Nikdo tu nebyl.

Liv jako smyslů zbavená procházela celý Rivan, brala do rukou každou známku toho, že tu ještě před nějakým časem někdo pobýval, a její duše pomalu klesala do černých hlubin beznaděje, tím hlubších, čím větší byla předtím její naděje.

„Nejsou tady, Livaine.“ Její rameno sevřela stará, vrásčitá ruka kulhajícího elfa, který měl ve tváři mnoho smutku, a nějaký i pro ni. „Je mi to líto.“

„Proč Adonaj…“ zavzlykala.

„Nevím, dceruško.“ Lehce roztřesený hlas v sobě měl víc než jen stopu lítosti. „Opravdu nevím.“

„Nemáš snad být jeho prorok? Ifrat, o kterém se mluvilo po celém Innionu?“ odtušila hořce.

„To ale neznamená, že se mi svěřuje s každým hnutím své mysli, Livaine.“ Trpělivý. Tak trpělivý. Jak by ne, po všem, čím si musel projít.

„Já myslela… byla jsem tak šťastná, když jsem tě našla. Už jsem ani nedoufala, že se z Asienu vymotám. A pak jsem tě našla. Bylo to jako zázrak. Zázrak! Dvojnásobný, když jsi mi potom vyprávěl o tom okřídleném. A teď? Já mu vůbec nerozumím, Ifrate,“ hlas se jí zlomil v pláči. „Vůbec mu nerozumím. Dát mi takovou naději a pak ji zničit! Kdo je tenhle Adonaj? Proč je tak krutý? Přišla jsem o všechno a teď mi chce sebrat i naději, to poslední, co mám? Proč?“

Ifrat mlčel. Věděl, že srdce plné hořkosti nechce slyšet žádné odpovědi.

A naslouchal. Věděl, že až hořkost odplyne, bude odpovědi potřebovat.

Pomalu, tak jak Ifratova noha a Livin zármutek dovolovaly, se nořili zpátky do neproniknutelných houštin Asienského hvozdu.

« « » »

„Vy už jste zpátky?“ Fai nechtěla šeptat, nechtěla vypadat jako malé, bezmocné zvířátko, které se děsí sebemenšího šustnutí, ale pořád jí to ještě nešlo. Hodiny o samotě v Ifratově chatrči ubíhaly strašlivě pomalu a byly plné strachu. Co když se nevrátí? Co když ji taky opustí?

Jistě, když z ní Ifrat konečně vypáčil, co se stalo a že nemá kam jít, slíbil jí, že tu může zůstat. A Liv, ta se vůbec na nic neptala a přijala ji s otevřenou náručí. Jedna ztracená druhou.

Ale ty obavy ne a ne odejít.

Každou chvilku vybíhala z chatrče a vyhlížela je, jen aby ji první zašustění a pohyb v trávě vehnaly zpátky do pomyslného bezpečí.

Jenže se vraceli moc brzy. Liv byla uplakaná.

Nedopadlo to dobře.

„Nebyli tam, že?“

Liv jen zavrtěla hlavou a pak si odevzdaně sedla na pařez před chatrčí. Fai by ji tak ráda objala, řekla jí, že všechno bude zase dobré, ale když byla její máma uplakaná, vždycky ji odháněla – a kromě toho si vůbec nebyla jistá, že to dobré bude. Svět byl zřejmě kruté místo. Místo, kde přežívají jen tvrdí.

„Kdyby mi nějaký chlap udělal to, co tenhle… tenhle… tobě, už bych s ním v životě nepromluvila!“ vylétlo z ní.

Liv na ni překvapeně zírala a nezmohla se ani na slovo.

„Proč se na mě díváš jako na nějaké pitomé děcko?“ otočila se k Ifratovi a v očích měla slzy – napůl vzteklé a napůl pořád lítostivé. „Copak to není pravda? Odpouštěj, odpouštěj a ostatní si z tebe udělají rohožku, o kterou si otírají nohy! Pak přijdou zpátky, budou se tvářit, jak je jim to strašně líto, jen aby tě využili a udělali to za chvíli znova.“

Křičela.

„Kdybych dostala do rukou tu lůzu, která mi zabila tátu, neodešli by celí! Takoví elfové nemají právo žít, stejně jsou to jen žebráci, zloději a příživníci a…“

Táta. Takhle vždycky mluvil táta.

„Fai, každý, kdo nenávidí, je vrah,“ opáčil Ifrat. Klidně, jako by se tu na něho vůbec nerozkřikovala. „Dej si pozor, protože nenávist ti rodiče nevrátí a nakonec ti rozežere duši.“

„Jenže co ze mě pak bude, Ifrate?“ setřela ho pohrdavě. „To si mám nechat všechno líbit? Jako pes přiběhnout zpátky a líbat ruce, které mě bijou? To bys chtěl?“

„Adonaj…“

Dál se nedostal.

„Adonaj?“ vybuchla. „Že mi jako pomůže? Kde ten byl, když mi zabili rodiče? Víš, co říkával můj táta? Prý se Adonaj stará o chudé, jen když zrovna nemůže, obtěžujou jeho – a obtěžovali ho v jednom kuse. Jestli se Adonaj stará o Liv, kde je její manžel? A jestli se stará o tebe, tak co děláš tady?“

„On se stará, Fai.“

Věřil tomu. On tomu věřil!

Starý, vyhnaný elf s pochroumanou nohou, uprostřed bohy prokletého lesa, zapomenutý, bez přátel, bez majetku, bez postavení, bez rodiny – a on tomu opravdu věřil!

Jak?

Další hněvivá slova se jí zadrhla v krku.

Otočila se a práskla dveřmi.

„Opravdu se stará, Ifrate?“ Druhý ženský hlas zněl nesmírně unaveně. „Teď mi to tak vůbec nepřipadá.“

Ifrat se usmál. „Víš, kdo jsem byl, Livaine?“ Zavrtěla hlavou. „Moje celé jméno je Ifrat Da’nari. Víš kdo jsou Da’nariové?“ Další zavrtění. „A jméno Almai Da’nari ti taky nic neříká?“

„Almai Da’nari? Tenhle Almai?“

„Tak, tak, tenhle Almai. Můj strýček. První mezi šesti v Innionu. Tedy aspoň ještě před pár jary. To on pokud vím vyjednával s Gileadem. Už je mrtvý.“

„Almai Da’nari je tvůj strýc?“ Co v tom případě děláš tady? ptaly se její oči.

„Je. Byl. Tohle je moje rodina. Nebo možná spíš byla. Nechtějí se se mnou stýkat. Ale vyrůstal jsem mezi nimi. V přepychu. Byli jsme bohatí. Otec nebyl politik jako Almai, ale kupec. Velmi úspěšný, jak jinak. Měli jsme spoustu známostí a kontaktů na vysokých místech.“

Ifrat se hořce ušklíbl.

„Byl jsem otcovou pravou rukou, a když pak předčasně zemřel, převzal jsem celý obchod po něm. To mi bylo teprve třiatřicet.

Jenže jsem nemohl dál.

Ze všech těch věcí kolem mi bylo zle. Na duši. Dneska tomu říkám svědomí, ale tehdy jsem netušil, co se to se mnou děje. Úplatky. Zajišťování, aby nové daně dopadly na někoho jiného – většinou tedy na takové, kdo se nemohli bránit. Odírání a vydírání služebníků. Neustálý boj o ty nejlepší příležitosti. Žádní přátelé. Žádní skuteční. Jen lichotníci, kteří chtěli kousek z mého majetku.

A můj otec byl mrtvý. Mrtvý, rozumíš? Jeden z nejmocnějších elfů v celém Innionu a smrt si jen tak nakráčí do jeho domu a odvede ho pryč! Všechno to bohatství ani moc nebyly k ničemu. Neochránilo ho to.“

Na chvíli se odmlčel. „Mluvil jsem o tom několikrát s Ismailem Illiorem, otcem současného radního a tehdejším veleknězem, jenže mi to nikdy nepřineslo pokoj. Vyprávěl o Adonajovi, jak na všechny shlíží a žehná nám a kdesi cosi, ale žil ve skutečnosti úplně stejně jako já. Postavení velekněze využíval hlavně ve svůj prospěch.

Půjčil jsem si z chrámu svitky Adonajových Písem a začal jsem je číst sám. Víc než co jiného mě to strašlivě vyděsilo. Protože jestli to, co se tam psalo, byla pravda, tak byl celý Innion v obrovském průšvihu a já s ním. Téměř všechny věci, o kterých Zákon tvrdil, že se Adonajovi hnusí – zrady, krádeže, malé i velké, smilstvo, lži, křivá svědectví, nespravedlivé rozsudky a další – jsem viděl kolem sebe dnes a denně a některé jsem sám dělal.

Ukazoval jsem to Ismailovi. Smál se mi. Prý si to moc beru. Že to jsou strašáky pro obyčejné elfy, ale Adonaj ví, že někdy zkrátka není zbytí a elf musí takové věci dělat pro větší dobro. A že žádný trest nepřijde, protože Adonaj je milostivý. Ví, že jsme jen hlína.

Milostivý, říkal jsem si, ty si nemyslíš, že je milostivý. Ty si myslíš, že je to slaboch a hlupák, který nic nevidí ani neudělá.

Možná ti to bude znít divně, Livaine,“ otočil se k ní s lehounkým úsměvem, „ale já jsem si Zákon zamiloval. V duchu jsem si říkal, jaké by to asi bylo, znát někoho, kdo takto skutečně přemýšlí a jedná. Poctivě. Spravedlivě. Je věrný. Nezávidí.

Jenže zároveň jsem se ho bál. Nechtěl jsem, aby takový Adonaj existoval, protože pokud by skutečně byl, může mě volat k zodpovědnosti za všechno, co jsem provedl – a udělá to. On byl naprosto spravedlivý a já mizera.

Bál jsem se.

Dva roky jsem se přesvědčoval, že to nemůže být pravda, ale už bylo zaseto. Připomínal se mi na každé památeční slavnosti k událostem popsaným v Písmech. Křičel na mě, kdykoli jsem se – říkával jsem, že z nutnosti – uchyloval zase k činům, které Zákon odsuzoval. A šeptal, když jsem se osamělý a bez přátel choulil pod svojí peřinou.

Naše rodina byla opravdu zbožná. Vždycky jsme přinášeli pravidelné oběti za hřích. Stáli jsme tam a dívali se, jak kněží poráží přivedená zvířata, a pak jsme šli zase domů.

Dodnes si pamatuju, jaké to bylo, když jsem tam stál poprvé ne jako divák nějakého hloupého obřadu, ale jako elf, který ví, že to zvíře zemřelo za něj. Místo něj. Že jsem udělal věci, které nemohu před Adonajem omluvit. Nemohu je nahradit. Nemohu je nijak odčinit. Tehdy jsem s ním přestal bojovat.

Od toho dne to šlo s mým postavením z kopce.

Začal jsem se snažit jednat poctivě, což především znamenalo, že jsem se pokusil nahradit vše, o co jsem v dřívějších letech obral své služebníky, přestal jsem uplácet, abych získal nějaké nespravedlivé výhody nad ostatními, a přestal jsem používat celou paletu všemožných lstí a úskoků. Kromě toho jsem každému, kdo mě k podobným věcem vyzýval a lákal, poctivě vysvětloval, proč už to nejde.

Výsledky se zanedlouho dostavily.

Rodinný klan si začal stěžovat, že jsem zešílel a zničím všechno, na čem otec tak dlouho pracoval. Nakonec na mě hodili nějaké obvinění, a protože se neštítili nějakého toho úplatku, téměř o všechno mě obrali.

Byl jsem tehdy tak naivní.

Myslel jsem si, že to všechno dělají z nevědomosti – kněží, přední občané, rada. Říkal jsem si, že kdyby jim někdo pročistil uši a postavil jim Adonajova přikázání jasně před oči, hned by si uvědomili, že to jsou špatné věci a dali by od nich ruce pryč. Vždyť ho přece také ctili!

Jenže oni si místo toho řekli: ‚Pojďte, něco na Ifrata vymyslíme. Kněží znají zákon, mudrci mají moudrost, proroci pevné slovo. Utlučeme ho jazykem a na nic z toho, co říká, nedáme.’

Nechtěli slyšet nic. Nechtěli se mnou mluvit ani mě vidět. Moje rodina. Elfové, které jsem počítal mezi své přátele.

Byli by radši, kdybych byl mrtvý.

Myslel jsem si, že aspoň ti utiskovaní budou chtít slyšet Adonajova slova, ale i tady jsem se strašlivě zmýlil.

Nechtěli.

Většinou prahli po tom, aby mohli mě a mně podobné vystřídat a chvíli stát na vrcholku, mezi těmi, kdo mohou odírat a sami nejsou odíráni. A ti nahoře se mě báli. Obávali se, že vynesu na povrch všechnu špínu, které jsem byl svědkem, a tak mě pomlouvali a špinili, jak jen mohli. Zbytek asi znáš,“ dodal unaveně.

Znala.

Zákazy čtení i přechovávání svitků s jeho slovy, které se i tak mezi elfy pořád šířily. Výhrůžky. Zastrašování. Kláda. Pak zmizel. Šuškalo se, že rada šesti ho v tichosti odpravila, aby jeho slova nezpůsobila paniku a rozkol v celém Innionu, který se čím dál tím víc nakláněl a kýval.

„Tak jak můžeš říkat, že se Adonaj stará, Ifrate? Zrovna ty?“ nechápala.

„Protože se stará, Livaine,“ opáčil elf a v očích mu zasvítilo. „Zatím jsi totiž slyšela, jen o co všechno jsem přišel. Nevyprávěl jsem ti, co jsem získal.

Získal jsem pokoj. Klid. Možná jsem už neležel v přepychu, ale nemusel jsem trápit svoje svědomí věcmi, o kterých jsem věděl, že jsou špatné. Mohl jsem se každému podívat zpříma do očí. Naučil jsem se bez těch věcí žít. Netvrdím, že to bylo snadné, ale nakonec jsem zjistil, že všechno, za čím se elfové tolik pachtí, je jen pro tělo a duše zůstává neukojená.

A získal jsem přítele.

Nemysli si, že jsem tohle všechno přestál, protože jsem kdovíjak silný. Nejsem. Bojím se bolesti a trápení jako každý jiný. Nemám rád spory a hádky. Nechci, aby se mi druzí posmívali a uráželi mě.

Jenže je to jako… jako když nějaká žena stojí po boku svého manžela v dobrém i ve zlém, protože ví, že ji miluje. Stojí mu po boku, když se daří, i když se nedaří. Když je slavný, i když jím pohrdají. Kam by šla? Kdo ji bude milovat stejně? Adonajem dnes téměř všichni pohrdají – tak proč by měli milovat mě? Protože mu stojím po boku?

Jenže on mě má skutečně rád, Livaine. Říkal mi pravdu, když mi všichni ostatní jen lichotili. Posiloval mě a povzbuzoval, když mě odepisovali. Držel, když se vysmívali. Je spravedlivý. Věrný. Laskavý. Shovívavý. Nepoznal jsem nikoho jemu podobného, nikoho v celém Innionu.“

„Ale Meriho mi nevrátil.“ Smaragdové oči znovu přikryly slzy.

„Možná ne teď, Livaine. Tvůj muž navíc kráčí po nebezpečné stezce a kdoví, jestli z ní ještě bude chtít a umět sejít. Kdoví, jestli by ti vůbec věřil a neměl tě jen za vystrašenou ženušku. Dokonce kdoví, jestli by tě stejně jako ten obchodník v Innionu hned při příchodu nenechal někam zavřít, dokud nebude po všem – nebo jestli by tě jeho muži nezabili na potkání. Ale to neznamená, že není žádná naděje.“

„Co tím myslíš?“ Jen mi prosím nelži. Raději žádnou naději, než falešnou, prosily její oči.

„Oni potáhnou na Innion. Ten faeri mi říkal, že je jich hodně a cvičí jako válečníci. Potáhnou na Innion, nic jiného nedává smysl. Dokonce jsem ho tam poslal, aby to řekl jednomu z mých přátel, varoval ho.“

„Proč ne radu šesti?“ Nechápala.

„Aby je pobili? Muže, které obrali o domy a živobytí? Navíc kdoví, jestli by nepověsili i jeho. Innion dnes příliš nevítá posly špatných zpráv a už vůbec ne okřídlené posly špatných zpráv.“

„Chápu,“ přikývla. „Ale kde je v tom nějaká naděje?“

„Já se ještě do Innionu vrátím, Livaine,“ opáčil a najednou vypadal o deset jar starší. „Adonaj mi slíbil, že se vrátím. Než přijde soud. Snad se nad tebou Adonaj smiluje a někde ho tam najdeš. Určitě tam přijde. A máš rozhodně větší šanci, než když se budeš snažit prohledávat Asien.“

„Ty… to myslíš vážně? Ty bys mě vzal s sebou? Do Innionu? Hledat Meriho?“

„Nebude to žádná procházka růžovým sadem, Livaine,“ varoval ji. „V Innionu jsou mnozí, kdo se na mě pamatují a neuvidí mě vůbec rádi. Ale pomůžu ti, jak budu moci.“ Odmlčel se. „Měl bych jen jednu prosbu.“

„Cokoli, Ifrate,“ odtušila, „bez tebe bych už stejně nejspíš hnila někde na kořenech Asienu.“

„Postarej se prosím o Fai. Víš, že je sirotek. A já nepůjdu do Innionu na výlet. Půjdu tam zemřít.“

« « » »

Fai ještě dlouho pevně svírala rohy hrubě otesané postele.

Blázen. Je to blázen! Vzdát se všeho pro nějakou povídačku a pěkný pocit na dušičce.

Rohožka pod nohy!

Přesto nějakým způsobem věděla, že není. Ani blázen. Ani rohožka.

Jenže pak to nedávalo smysl.

Vůbec žádný smysl.

LEPŠÍ A ZÁŘIVĚJŠÍ

Měli jsme na rukou krev. Mnoho z nás.

I když si to nikdo nechtěl přiznat.

Kdyby nějaká elfka zabila se souhlasem svého druha svého dospívajícího syna jen proto, že by si kvůli němu museli odepřít trochu potěšení a slevit ze svých nároků na pohodlný a klidný život, bez váhání bychom je odsoudili.

Tleskali bychom biřicům, když by ji za vlasy vlekli k šibenici, a jásali bychom, že se země zbavila odporné vražednice.

Kdyby jiná elfka ze stejných, malicherných důvodů zahubila teprve půlroční dítě, byl by náš soud ještě tvrdší.

Proč?

Protože je něco nesmírně ohavného, zavraždit malou, bezbrannou bytůstku, která se na vás oprávněně spoléhá – a čím menší a bezbrannější je, čím nevinnější, tím je takový čin odpornější.

A důvod? Vy byste snad přijali „chci si ještě užít“ jako ospravedlnění?

Jsme národ vrahů. A to ne ledajakých. Odporných, ohavných vrahů. Vrahů, kteří zabíjí děti ještě v lůně, nenarozené, malé, bezbranné, nevinné, které nám ještě nestihly jakkoli ublížit.

Pro nic za nic. Se souhlasem svých bližních. S pomocí nájemných vrahů, kteří se honosí jmény jako „lékař“ a „porodní bába“.

Ti všichni mají na rukou krev.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Tenhle svět byl skutečně zářivější.

S Kailem po boku se Ainu už bez jakýchkoli výčitek vrhla do jiskřivého proudu jeho světa. Zdálo se, že tihle mladí nemají žádné povinnosti, nikdo na ně nenakládá strašlivá břemena velkých očekávání, která ji tolik jar dusila.

A jejich životy byly jedním velkým hledáním dalších potěšení. Tolika potěšení.

Vlastně jim vždycky potají záviděla. Oni mohli na souboje, závody a zábavy a ona ne. Otec ji nikdy nepustil. Chlapci se vodili s děvčaty za ruku a ve stínu innionských starších stromů jedni druhým kradli polibky. Otec ji vždycky hlídal jako ostříž, prý aby „nepřinesla rodině hanbu“.

Byla pevně rozhodnutá, že si všechno vynahradí.

Jásala s ostatními na závodech, až do ochraptění povzbuzovala svého oblíbeného soubojového šampiona, vysedávala s nimi do noci v parcích a na promenádách s lahví vína a řečmi o všem a o ničem, užívala si potěšení nocí v Kailově náručí, jeho dlaní, úst i těla.

Kailův svět byl o tolik zářivější.

Jen už si vůbec nebyla jistá, že je lepší.

« « » »

„Ale tati, já se tam tak těším!“ Nasadila prosebný výraz, který za oněch pár měsíců vypilovala téměř k dokonalosti. „Tatínku, prosíím. Jdou všichni!“

Poprvé to bylo těžké. Hrozně těžké.

„Já bych ráda šla, Kaile, ale nemám už žádné stříbrné. Moje kapesné padlo na včerejší závody.“

Kailovi to zjevně nedělalo žádné starosti. „No co, tak si řekni fotříkovi, ne? Stejně má prachů víc, než je zdrávo. Proč by trochu nepřispěl na svoji jedinou dcerunku?“

„Nic mi nedá, Kaile, neznáš tátu,“ namítala.

„Ale houby, Ainu. Rodiče jsou všichni stejný. Pěkně se na něj usměješ, hezky poprosíš, vysvětlíš, jak je to strašně důležitý. Trošku zapůsobíš na jeho pocit, že tě špatně vychoval a měl by ti to aspoň trochu vynahradit. Dáš mu jasně najevo, že v případě nesouhlasu ho čeká dlouhotrvající pláč a škemrání – a máš to v kapse.“

„Když to říkáš…“ Nevypadala přesvědčeně.

„Jasně že jo, Ainu. Jen to vyzkoušej.“

Vyzkoušela. A nikdo nebyl překvapený víc než ona, když Maelen nakonec sáhl po klíčku od rodinné pokladnice a vytáhl z ní pár stříbrných.

„Jen protentokrát, Ainu,“ mračil se na ni. „Nemysli si, že se to bude ještě opakovat.“

„Jo jo, to říkal fotřík poprvý taky,“ kontroval Kail, když mu ukázala úlovek a seznámila ho s otcovým výrokem. „Jenže se splet. Tak pojď, ať nepřijdem pozdě.“

Dnes už to bylo až trapně jednoduché.

Maelen se jejím prosbám už nějaký čas poddával, aniž musela sáhnout k výčitkám a pláči. Ještě před pár měsíci si vůbec neuměla představit, že by v rukách držela podobné částky, jaké ji otec dnes dával v podstatě na požádání. Život s kapsou plnou stříbrných byl o tolik zářivější.

Ale bohužel nebyl ani o kousíček lepší.

„Ainu, lásko, nezaplatila bys to dneska? Fotr byl v poslední době hrozná držgrešle.“

A kromě toho jsi poslední týden pil dvakrát tolik co obvykle, myslela si Ainu, ale nahlas řekla jen: „Jasně, Kaji, ale jen protentokrát.“

„Hele, Ainu, neměla bys pár stříbrných navíc?“ zapojil se okamžitě do debaty stříbrný Iluvienin hlásek. „Pod skálou zítra hrajou Feirée a já se tam hrozně těšila. Ale chybí mi dva stříbrný na vstupenku. Vrátím ti to, Ai,“ žadonila.

„U mě to máš taky,“ přidal se okamžitě Kail.

„Dobrá, Ilu, dva stříbrné snad ještě můžu postrádat.“ Když je to tak strašně důležité, že, myslela si vskrytu, ale nedokázala ani jednomu říct ne.

Co kdyby taky přešli k výčitkám a pláči.

Doma to bylo čím dál tím horší.

S mámou se už jenom hádaly. „Ainu, co nám to děláš? Víš, jak se táta kvůli tobě trápí? Proč si vybíráš takovéhle přátele?“

Snažila se jí to vysvětlit. Zpočátku. Jenže máma vždycky vedla svou. Adonaj. Chrám. Proč nevidí, jak je to skvělé? Proč zavrhuje tolik dobrých, poctivých a úspěšných elfů a vymění je za tuhle lůzu? Copak nevidí, že ji jen využívají?

Nakonec na ni vždycky začala křičet. Jak jí může takhle lhát do očí? Copak sama nevěděla, co jsou ti z chrámu zač? Jak podvádí, pomlouvají, obírají druhé, přetvařují se a všechno jen hrajou?

Pak práskla dveřmi a utekla. Před hádkami – a před pravdou. Ne každé maminčino hodnocení jejího nového života mířilo úplně vedle. Ne všechno v tom novém životě bylo dobré. Vlastně toho byla spousta špatně.

Jenže matčina slova už dávno nepronikala až k jejímu srdci. Příliš často viděla, jak loajálně podporuje chrám a otce i ve věcech, kterým sama nevěřila a někdy se jí i hnusily, protože se to po ní zkrátka žádalo. Už jí nevěřila.

S tátou to bylo ještě horší.

Viděl, jak mu dceřina úcta a láska protékají mezi prsty. Sledoval, jak se z jeho opečovávané květinky stává jeden z těch pohrdaných příživníků z ulic, kteří pořád jako pijavice křičí: „Dej! Dej!“ a sami neumí dát nikomu nic.

A tolik se bál, že mu nezvedená dcera zničí pověst zbožného a počestného elfa, jíž se mezi svými vrstevníky těšil.

Když ho toho dne prosila zase o trochu větší částku, praštil vztekle měšcem o stůl. „Takhle to už dál nejde, Ainu!“ křičel. „Podívej se na sebe! Chováš se jako rozmazlený fracek, bez zábran a bez rozumu. Až se dostaneš do nějakých skutečných potíží – a věř mi, že s takovou se do nich dostaneš – nechoď mi na oči, rozumíš?“

Přikývla. Za tebou bych pro pomoc stejně nešla, pomyslela si nenávistně, akorát bys mi vyčetl, co všechno jsem zase pokazila, a stejně bys nic neudělal.

Natáhla dlaň a Maelen do ní odevzdaně odpočítal stříbrné.

« « » »

„Poslední dobou se s tátou jen hádáme,“ šeptla unaveně, když večer s Kailem leželi bok po boku na posteli v domě jeho otce. „Takhle jsem to nechtěla, Kaji,“ obrátila se na něj.

„To neřeš, Ai,“ ušklíbl se. „Já s fotříkem taky mluvím, jen když něco potřebuju, a naopak. Nauč se s tím žít.“ Jeho ruce jí začaly pomalu bloudit po těle a dávaly jasně najevo, že rozhovor je u konce.

Obrátila se k němu zády.

„Co se děje, Ai?“ Kail se přisunul blíž k ní a dýchl jí na krk. „Nebudeš dneska netykavka, viď že ne?“

Cítila, jak jí jeho ruce bloudí po zádech a zápasí s řemínky jejího oděvu, a bylo jí do pláče.

Zářivější.

Ten zářivější svět tolik zhořknul. Tolik!

Možná našla chvilkovou radost a zapomnění, nová potěšení a rozkoše, ale už teď si začala uvědomovat, kolik věcí, se kterými byla naučená počítat a které pokládala za samozřejmé, v tomhle světě zoufale chybí.

Uniknout přetvářce! Jak moc tohle chtěla! Jenže tady byla taky, jiná a přece stejná. Byla ta nejlepší kámoška a miláček, když měla dlaně plné stříbrných, ale ačkoli to nikdo neřekl tak jasně jako Maelen, chápala, že když se dostane do nějakých skutečných potíží, bude v nich sama. Kail chtěl její tělo, její peníze, její lásku a péči, ale nestál o její břemena a starosti.

Chtěla uniknout Zákonu a jeho přikázáním, jenže svět, kde neplatila přikázání žádná, chutnal v ústech jako pelyněk.

Neplatil tu žádný slib. Kolikrát jí Kail s Iluvien slibovali, že jí všechno vrátí, jen aby ji za chvíli zase krmili hloupými výmluvami. Už je dokonce přestala uhánět. Kolikrát jí něco slíbil a pak snášel deset tisíc důvodů, proč to zrovna dnes nevyšlo. O nikoho se nedalo opřít a téměř na nic pořádně spolehnout.

Tolik ji těšilo, že ji neodsoudili za její názory. Že si každý mohl říkat, co chtěl, a chyběly nekonečné plané hádky o to, co je správné a co špatné, které znala z chrámu. Jenže už zjistila, proč to tak je. Nikoho z nich správné a špatné nezajímalo. Nezajímalo je, co je pravda a co ne. Měli jediný zákon: Užij si. Co nejdřív a co nejvíc. Co ti udělá dobře, je dobré. Proč by se do krve hádali a přeli o názory, podle kterých nikdo z nich nehodlal žít? Které ve skutečnosti byly na úrovni akademických debat ve škole – bez jakéhokoli dopadu na život?

Navíc zjistila, že i tady jsou věci, o kterých se nemluví. O vážných otázkách. O Adonajovi. O tom, co je dobré a co zlé. Jak se chovají – a jak by se k sobě měli chovat. Kdykoli Ainu něco podobného utrousila, nastalo trapné ticho a někdo obratem odvedl řeč úplně jinam.

Kailovy ruce už před nějakou chvílí přestaly bloudit po jejích zádech a i on se uraženě odsunul na druhou stranu postele a otočil se k ní zády.

Ainu hleděla ven z okna na hvězdami osázenou oblohu a její polštář vytrvale smáčely slzy.

« « » »

Nepřišel.

Čekala už půl hodiny a počáteční vztek nahradila tichá odevzdanost.

Tolik ji prosil, žadonil, že se s ní chce jít podívat do arény, jen s ní, samotnou. Nakonec mu ustoupila, jako vždycky, a i když se už hnusila sama sobě, znovu šla s prosíkem za otcem pro pár stříbrných.

Nepřišel.

Dalšího večera, když se setkali u brány do kupecké čtvrti, ji letmo políbil na přivítanou. „Jó, včera,“ opáčil vesele na její opatrný dotaz. „Já sem fakt nemoh, Ai. Z Almarilu přijelo pár kámošů, který sem neviděl snad věky. Jasný, skončili jsme v hospodě. Přece jsem je tu nemoh nechat o samotě, ne?“

Považoval celou záležitost za uzavřenou.

Ainu ne. Kvůli tobě jsem se zase pohádala s tátou, Kaji, honilo se jí hlavou, když klopýtala innionskými ulicemi, a nestojím ti ani za to, abys dodržel, co řekneš. Jak se naskytne něco zábavnějšího než Ainu Illior, ta hloupá, poslušná samička, jsou tvoje slova jen dým ve větru a pára nad hrncem.

Zabočila doprava. Nahoru. Mezi stromy na jejich malou skalku nad zátočinou Innionu. Jak téměř neviděla přes zrádnou vodu v očích, málem narazila do útlé, schoulené osůbky, která seděla na jejím oblíbeném místě, objímala si rukama kolena a tiše plakala.

„Ilu, co tady děláš?“ Zašeptání. Pak si všimla zarudlých očí a propadlé tváře. „Co se stalo, Ilu?“

„Běž pryč.“

Ainu klesla na trávu vedle ní. Neměla chuť ani sílu jít kamkoli jinam. „Co se děje, Ilu? Proč pláčeš?“

„Silmai mi udělal děcko,“ vylezlo z ní po chvíli mlčení. „Pitomec jeden.“

„Cože? Jak…“

„Jak asi, ty náno pitomá,“ utrhla se Iluvien. „Si pořád myslíš, že děti nosí čápi?“

„A co teď budeš dělat?“ Co bych dělala já?

„Co asi, Ai,“ ušklíbla se. „Už jsem si to nechala vzít. Silmai by mě stejně donutil. Si myslíš, že ten se bude starat o rodinu? Jenže teď nemůžu spát. Pořád bulím a každou chvíli se složím. Vidíš, ne?“

„Ty jsi zabila vlastní dítě?“ Ainu jen na chviličku ovládla výchova, kterou jí odmalička vštěpovali v chrámu, a slova z ní vylétla bez přemýšlení ven. Tohle bylo nepředstavitelné. Špatné. Dítě! Bylo to dítě.

Co bych dělala já?

„Co je ti vůbec do toho, ty namyšlená děvko?“ Iluvieninu krásnou tvář zkřivil vztek a zohavil ji k nepoznání. „Nejsi o nic lepší než já, tak co mi tu budeš cpát do ksichtu kněžský kecy?“

„Nemyslela jsem to…“

„Já nestojím o tvoje moudra, rozumíš?“ rozkřikla se na ni Iluvien. „A nestojím o tvůj soucit, ani o tvoji lítost. Táhni do šeólu, Ai, a mě nech na pokoji! Ty malá, namyšlená mrcho, papalášova princezno!“

Jako zkamenělá sledovala, jak Iluvien klopýtá dolů z kopce.

Já. Mohla jsem to být já.

Co bych dělala já?

MEZIHRA

Proto Adonaj praví toto o innionských mužích, kteří ti ukládají o život. Říkají: „Neprorokuj v Adonajově jménu a nezemřeš naší rukou.“ Proto o nich Adonaj prohlásil: „Já je ztrestám. Muži zemřou mečem, jejich synové a dcery zahynou v ohni. Nikdo po nich nezůstane v roce, kdy je budu trestat.“

Valen odložil knihu Ifratových proroctví, kterou vyžebral od táty, a ještě dlouhou chvíli seděl bez hnutí.

Tohle Adonaj říká? Tohle jsou jeho slova?

Ptal se táty, kdo byli Ifratovi nejhorší odpůrci, a s hrůzou zjistil, že většinu těch elfů zná alespoň od vidění z chrámu.

Chtěl to všechno odsunout stranou jako pomstychtivé výroky ublíženého muže, ale na Ifrata si pamatoval a věděl, že byl všechno jiné než pomstychtivý elf. Kromě toho i aen Amramův Zákon říkal totéž – že jestli budou elfové překračovat jeho přikázání a urážet ho a nedají si říct, nakonec je bude bít mečem a hladem, dokud úplně nezajdou.

A oni přikázání překračovali. Pořád. Téměř všichni. Téměř všechna.

Jenže tohle se přece nemohlo stát. Ne teď. Jistě, doba dávno nebyla nejlepší a leckdo třel bídu s nouzí, ale kolem byl pořád klid. Innion byl silný. Ani ta banda otrhanců, o které jim vyprávěl faeri, je přece nemůže ohrozit.

Tohle Adonaj říká? To se přece nemůže stát. A i kdyby, tak ne teď.

Na tohle ještě nepřišel čas.

« « » »

„Je čas, Ifrate.“

Z paseky za Ifratovou chatrčí v prokletém asienském lese se v noci stával chrám, kde se elf setkával se svým Bohem.

„Čas jít do Innionu, pane? Už jim nebudeš promíjet?“

„Víš, že už nebudu, Ifrate,“ opáčil jeho neviditelný přítel. „Promíjel jsem dlouho, a jediné, co z toho vzešlo, je, že jsou stále troufalejší a drzejší.“

„Půjdu je varovat,“ vzdychl Ifrat.

„Já vím. Ale nebudou tě poslouchat. A já tentokrát neustoupím a udělám, co jsem si předsevzal. Nemá cenu, aby ses mě snažil ještě nějak přesvědčit, Ifrate.“

„To vím, pane.“ Znovu si povzdechl a tvář mu zahalil smutek. „Jen bych si přál, aby to všechno mohlo dopadnout jinak.“

„Já také, Ifrate,“ opáčil Adonaj. „Víš dobře, že já také.“

„Jen se, pane, prosím postarej o Fai a Livaine,“ pokračoval po chvíli Ifrat. „Dej jí, aby našla svého muže, a proveď je bezpečně do nějakého klidného přístavu.“

„Udělám, co bude možné, starý příteli,“ jemný vánek ho pohladil po tváři. „O takovou věc mě ani nemusíš žádat. A Ifrate?“ dodával. „Neboj se. Ničeho. Nepůjdeš do Innionu sám. Já budu s tebou.“

« « » »

„Oriene!“ Olinův hlas se rozléhal prázdnými chodbami jeho sídla.

„Ano, šéfe?“

„Je čas, Oriene.“ Olinův hlas přetékal špatně skrývaným uspokojením. „Všechny figurky jsou na místech. Čas začít.“ Nedočkavě si zamnul ruce. „Takže, mám pro tebe práci, Oriene.“

„Jakou?“ I Orien vypadal nedočkavě a oči mu radostí svítily.

„Zaprvé, pošleš toho chlapa s vozem – myslím, že se jmenuje Rins – zpátky za Eivehuem. Ať mu vyřídí, že platí, na čem jsme se dohodli.“

„Na čem?“ vyzvídal Orien.

„On bude vědět, Oriene, neboj se,“ odpálkoval ho Olin.

„A pak chci, aby ses vydal do Innionu. Ne, neboj, nebudu po tobě chtít, abys tam zůstával, až to vypukne,“ uklidňoval ho, když viděl, že se chystá protestovat. „Jen tam pro mě něco vyřídíš.“

„Beze všeho, šéfe.“

Olin ukázal na dva zapečetěné listy na stole. „Tenhle odneseš Linu E’aenonovi, zástupci velitele innionské stráže. Kdyby se ptal, jsou v něm přesné pokyny, co a kdy má udělat. Dáš mu tenhle váček jako zálohu, s tím, že zbytek dostane, jak jsme se dohodli.“

„A tenhle,“ ukázal na druhý, menší list a váček, „předáš Saimovi De’lain. Bydlí v chudinské čtvrti, kus za mostem. Kdyžtak se na něj vyptej.“

„Co je v tom dopise?“ zajímal se Orien. Tohle bylo hodně divné.

„Ále, nic důležitého,“ smál se Olin. „Jen taková drobnost, aby měl Eivehu snazší práci a elfové pár starostí navíc.“ Pak zvážněl. „Věř mi, Oriene, nic, co bys chtěl vědět.“

Orienovi přeběhl po zádech mráz.

JEHO DÍLO

Je to pravda? Je to správné?

To téměř nikoho nezajímalo. Elfy, kteří takové otázky pokládali, jsme obratem zařadili do přihrádky „nesnesitelný remcal“ a „kazič zábavy“.

Důležité pro nás byly úplně jiné otázky.

Co z toho budu mít? Je to zábava? Nebudu se nudit?

Přijali jsme téměř cokoli, jen když to bylo zabalené v krásném obalu. Cokoli, co by ospravedlnilo naši touhu plout dál a dál v nikdy nekončícím proudu rozkoší, potěšení a zábavy, jejíž účet bude pokud možno platit někdo jiný.

Kdybych chtěl převzít slova Ifrata Da’nariho, kolik tu jen bylo falešných proroků, kteří elfy za jejich peníze obelhávali, říkali jim „tohle není vůbec nebezpečné“, „na to má každý elf právo“, „hlavně, že se máte rádi“ či „něco takového přece nesmíme odsuzovat“.

Pokud se jim někdo postavil a jasně poukazoval na to, že jejich slova mají k pravdě stejně daleko jako průměrný elf k poctivci, reagovali nenávistí, pomluvami a osočováním.

A lid se k nim přidal.

Ani oni si nechtěli nechat sahat na své těžce vydobyté rozkoše a „svobodu“ dělat si, co jim zrovna přijde na mysl, ať už budou důsledky jakékoli.

Jenže pak jsme ztratili směr. Neviděli jsme severku a přišli jsme o mapu. Nikdo pořádně nevěděl, která cesta je správná.

Jásotem jsme vítali věci, které nám přinesly o trošku víc rozkoše či nás zdánlivě zbavovaly povinností, jen abychom za pár jar zjistili, že v jejich patách jde zástup trápení a soužení. Bývali bychom se jim mohli vyhnout. Kdybychom měli uši k slyšení. Kdybychom se ptali, jestli je to pravda a jestli je to správné.

Neptali jsme se.

Lei Ishmail, Pád Innionu

„Ne, Rinsi, do Innionu nepotáhneme přes chudinskou čtvrť.“

Meri seděl s pár vybranými muži nad mapou v provizorním táboře skrytém na okraji Asienu. Rins byl poslední přírůstek v tom, čemu ostatní chlapi v žertu říkali „rada sedmi“. Meri ke svému překvapení zjistil, že tenhle chlapík má možná trochu útlocitné svědomí, ale zato je spolehlivý, pečlivý a poměrně inteligentní.

Teď byl ale především zmatený. „To chceš, abychom přelezli hradby? Sme snad ňáký zatracený pavouci?“

Ostatní váhavě přikyvovali. „Na to přece nejsme vybavení.“ „Je to jediná cesta dovnitř.“

Jenže to nebyla jediná cesta. Meri to už nějakou dobu věděl. Oni ještě ne.

Dovolil si malý, vědoucí úsměv.

„Není to jediná cesta.“ Ztichli. Okamžitě. Za těch pár měsíců se naučili, že když mluví Eivehu, vyplatí se poslouchat. „Podívejte se sem.“

Položil prst na tenkou, modrou linii, která prořezávala na dvou místech innionské hradby, jako by tam ani nebyly.

Nechápali. „Řeka?“ „Jak nám tohle pomůže?“ A Disma, věčný vtipálek: „Tak to se mnou nepočítejte. Plavu jako sekera – rovnou ke dnu.“

Meriho úsměv se rozšířil. „Nebudeš muset plavat, Dismo. Projdeme jako aen Amram, suchou nohou.“

„Ty bláho, a kdys stihl uzavřít dohodu s Adonajem?“ Ne, Disma si nikdy žádné rýpnutí neodpustil. „Doufám, že to není výměnou za nějaký lidský oběti, což?“

„Žádnou dohodu jsem neuzavíral.“ Poklepal si na hlavu. „Používám tohle.“

Teď už se utišil i Disma.

„Projdeme suchou nohou,“ zdůraznil ještě jednou. „Před nějakou dobou jsem vyslal dvě skupiny. Jednu k Innionu, aby zjistili, v jakém stavu jsou mříže, skrz které teče Innion do města. Jak jsem předpokládal, nikdo se o ně už nějakou dobu nestaral a zvlášť ta severní je u dna zrezlá až běda. S trochou vybavení je rozlomíme jedna dvě. Druhou skupinu máme v srdci Asienu, u velké planiny. Kde stačí postavit celkem malou hráz a Innion se rozlije do okolí. Hráz už je hotová. Stačí jen zavřít stavidla.“

Pohledem přejel ztichlou společnost. „Jak říkám, projdeme jako aen Amram. Suchou nohou. Trocha bláta vám předpokládám vadit nebude.“

Sklonil se k mapě a začal už tišším hlasem vysvětlovat důvody. „Má to jen samé výhody. Nebudeme muset přes chudinskou čtvrť, ze které je za ty roky bludiště a spletenec uzounkých uliček. Dostaneme se přímo do srdce Innionu, do čtvrtí boháčů a chrámového okrsku, tedy přesně tam, kam potřebujeme. Z téhle strany nebude nikdo čekat žádné nebezpečí, takže projedeme jako nůž máslem. A chlapi tvrdí, že dokážou Innion odklonit minimálně na půl dne, takže bude spousta času dostat se zase ven.“

„Ví o tom Weylen?“ osmělil se nakonec Rins.

„Proč by měl?“ Meri jakoby překvapeně povytáhl obočí. „S Weylenem máme domluvený den a čas. Detaily nechal na mě.“

Navíc neuškodí mít taky nějakou kartu v rukávu.

« « » »

„Já už nemůžu dál.“

Byl to Ifrat, kdo navzdory pochroumané noze udával tempo a hnal ostatní kupředu, aby došli do Innionu ještě před zavřením bran.

A byla to Fai, která na posledním vrchu před městem jeho úsilí zhatila. Chtěl udělat jen malou přestávku, ale ona se okamžitě poroučela k zemi a odmítala znovu vstát.

„Proč bychom tu nemohli přespat, Ifrate?“ kňourala. „Posledních pár dní jsme taky spali pod širákem.“

Marně se jí snažil vysvětlovat, že tady už nejsou v Asienu, kam nepřijde ani noha, ale u Innionu, kde můžou v noci narazit na kdekoho a nemusí mít zrovna přátelské úmysly.

Nakonec to vzdal. Jen ještě donutil obě ženy sejít z cesty a utábořit se o kus dál, kde budou aspoň trochu ve skrytu.

Už obě spaly. Únava posledních dní si na nich vybírala svoji daň.

Ifratovo srdce zpívalo hořkosladkou píseň. Sledoval, jak slunce zapadá nad městem, které tolik jar nazýval svým domovem.

Pořád ho nazýval svým domovem.

Ale taky děvkou, proradnou zrádkyní, která nenávidí napomenutí a zabíjí proroky.

„Pořád ještě chodíš po zlých stezkách, Innione?“ Do očí mu proti jeho vůli vstoupily slzy. „Stále kradeš, zabíjíš, podvádíš a klameš? Dychtíš po majetku svého souseda, lžeš a zapíráš, svádíš vinu a prudkým hněvem trestáš toho, kdo by tě chtěl napomínat? Doposud urážíš Adonaje, místo poslušnosti ze srdce mu cpeš bezcenné obřady a pohrdáš jeho dílem?“

Jeho dílo.

Ifrat v tichém zamyšlení vzpomínal na chvíli, kdy pochopil, jaké je Adonajovo dílo. Volat ke spravedlnosti uprostřed špíny a nepravostí. Napomínat a vést k dobrému, i když všichni vyhledávají křivé stezičky a pochybné zkratky. Varovat. A toho, kdo poslechne, učit a budovat, chránit a posilovat, aby nesešel zpátky na své staré cesty.

Zdalipak ho Innion ještě zná? Jeho dílo?

Nebo už pozná jen to poslední? Dílo jemu nevlastní, práci jemu cizí? Když už není naděje, že budou svých činů litovat a obrátí se?

Kdy nakonec uvalí jejich cesty zpátky na jejich hlavu?

« « » »

Oheň.

Všude byl oheň.

Proplétal se mezi mladými stromky innionského parku, s praskotem objímal stánky na tržišti, nenasytně vtrhával do domů a ničil, co se mu zachtělo. Zachvacoval chudé i bohaté, lidi i elfy, nebral ohled na osobu ani postavení, ba ani pýchu Innionu, nádherný a stajaří starý Adonajův chrám, nehodlal nechat nedotčenou…

Valen seděl na posteli a rukama si objímal kolena. Rukama, které se ještě třásly. Jako nějakému starci, pomyslel si. Ještě víc se ale třásla jeho duše.

Opravdu chceš slyšet, co ti Bůh říká?

Tohle? Tohle mi říká? Tohle jsou jeho slova?

Tohle bude jeho dílo?

« « » »

Máma. Táta.

Stíny tančily, jak jim pískal skákající plamínek v její lampě, přikrývaly a odkrývaly strašlivou scénu před jejíma očima.

Znovu. A znovu.

„Fai,“ naléhá. Táta. „Fai, uteč.“

„Pomůžu ti, tati.“ Ale pořád nevím jak. Nevím jak!

„Ne, Fai. Mně už ne… mně už nepomůžeš. Ten kluk… mohl by se vrátit. Uteč, Fai.“

Neutekla.

Tentokrát ne. Už nebude rohožkou, o kterou si ostatní otírají boty.

S odhodláním, které ji samotnou překvapilo, přešla k tělu vysokého muže a ze strnulé ruky mu vyprostila nůž.

Vrať jim to. Všechno jim to vrať.

Ten hloupý malý elf se zasekl v přízemí. Jak bezhlavě utíkal, zvrhnul na sebe skříň a teď se zoufale snažil vyprostit pochroumanou nohu zpod těžkého dřeva.

Tak snadné. Bylo to tak snadné.

Ruka s nožem klesala a znovu se zvedala, ostrá čepel znovu a znovu řezala maso a trhala žíly. Ustal pláč, přestalo zmítání, zmizel dech a nakonec přestalo bít i srdce.

Už nikdy nikomu neublíží. Mrtvý zloděj, dobrý zloděj.

Pak se rozhlédla kolem. S nadějí. Jako by čekala, že zase uvidí tátu s mámou v jedné z těch vzácných chvil, kdy se nehádali a vypadali aspoň trochu svorně.

Nestalo se.

Znovu zbavená smyslů prchala z temného domu, z ponuré hrobky. Zacpávala si uši, aby neslyšela ten hlas, stejný hlas, který jí dodával sílu k předešlému činu.

Protože se jí smál. Zle. Výsměšně.

„A co bude teď? Co uděláš?“

Vzbudila se zbrocená potem. V uších jí stále zněla krutá slova a v ústech cítila hořkost všeho, co navždy zmizelo v nenávratnu, ale její srdce se rychle zatvrdilo.

„Zasloužil si to. Zasloužil!“ opakovala si jako mantru, jako zaklínadlo, jako ospravedlnění pro černý příboj vzdouvající se na kdysi klidné hladině jejího nitra.

Všem by nám tu bez něj bylo líp, chtělo se jí zakřičet k nebi, kde prý žije ten starý páprda, kterého tolik těší pohled na lidské trápení.

Zasloužil si to.

« « » »

Lepší. Zářivější.

Ainu ležela sama. Utekla před Kailovými pozornostmi, kterými se ji snažil celý večer zahrnovat. Před jeho úsměvy a nenechavými prsty.

Domů.

Jenže kde teď bylo doma?

Pro ten zářivý svět spálila mosty. Stala se poběhlicí, o které si stařeny v chrámu povídaly s pohrdáním. Za jejími zády si odplivly na zem.

A ten zářivý svět ji semlel na prášek, rozžvýkal a vyplivl ven jako polámanou hadrovou panenku.

Je to moje vina, chtělo se jí křičet pod neúprosnými ranami, které jí zasazovalo vlastní svědomí. Je to tvoje vina. Tvoje volba. Tvoje chyba.

Já vím, volala bez hlasu, zvolila jsem špatně. Neposlouchala jsem, ani když mluvili pravdu. Ublížila jsem jim.

Jenže pak se její srdéčko znovu zatvrdilo.

„To ale neznamená, že měli pravdu ve všem,“ šeptala noci, té jediné, kdo si ji ochotně vyslechl. „Pořád se nechci vrátit. Nechci být jako táta. Se zbožnou maskou škodit a podvádět. Žvanit o lásce a lhát, jako když tiskne. Jestli je tohle to, co pro nás Adonaj má, tak ať si to nechá.“

„Slyšíš?“ téměř křičela, nevysvětlitelně rozhněvaná na někoho, o kom si ani nebyla jistá, jestli vůbec je. „Tohle si nech! Já to nechci! Nemám o to zájem! Jen další břemena k těm, co už mám.“

„Jenže co je správné?“ šeptala přes slzy. „Co mám dělat?“

« « » »

I Kail ležel sám. Ani on nemohl spát.

Od chvíle, kdy se sblížil s Ainu, se v něm začalo něco probouzet, něco dávno pohřbeného a zanechaného kdesi v hlubinách vlastního dětství.

Ona je to nejlepší, co tě kdy potkalo, šeptal tichý hlásek v jeho srdci. A ty se k ní chováš odporně.

„To není pravda,“ bránil se. „Nejsem horší než kdokoli z mých přátel. O nic horší než můj táta.“ Co po mně vlastně chceš? Proč mě nenecháš na pokoji? Roky jsi mlčelo a teď by ses chtělo ozývat?

Věděl, proč se jeho svědomí začalo ozývat až teď. Zašlapal ho. Ubil. Když ostatní můžou, tak proč ne on? Není o nic horší. Nikdo nemá právo mu cokoli vyčítat, protože nejsou o nic lepší.

Jenže Ainu mohla. Ona byla lepší. Nechtěla ho jen využít, tak jako on ji. Měla ho ráda.

Nevyčítala. Což bylo ještě horší.

Když si kdysi ukradl svůj měsíc s Iluvien, vyčítala mu ještě dva roky poté všechny jeho nectnosti a prohřešky – ačkoli ty její nebyly o nic menší.

Ainu nevyčítala. Jen vždycky zmlkla a posmutněla. Občas se snažila nadhodit pár vět týkajících se jejich chování, ale vždycky ji umlčeli. I Kail se jí smál. „Jsi na nás moc vážná, miláčku. Noc je ještě mladá, víš?“

Pak už neříkala nic.

Nejsi horší než tví přátelé, šeptal neúprosný nepřítel. Jenže to je proto, že jste všichni stejně špatní. Tvému otci na tobě nezáleží. Tvým přátelům na tobě nezáleží. Víš, jak nenávidíš, že to tak je. Ale ani tobě na nikom nezáleží. Jsi úplně stejný.

„No a co?“ opáčil a na chvíli si připadal jako blázen, který mluví sám se sebou. „Všichni jsou stejní. Nemáme si co vyčítat.“

Oni jsou stejní, odpovídalo svědomí, takže by se možná i dalo říct, že si to zaslouží. Ale Ainu ne. Ty to víš. A je ti to jedno. Nijak ti neublížila. Nechtěla tě jen využít. Ale ty jsi stejný jako oni všichni.

„Mlč už, rozumíš? Drž tu svou zatracenou hubu!“ Ustrašeně se ohlédl ke dveřím, jestli neuslyší otcovy kroky. „Může si za to sama, když je tak naivní!“

Prohlásil chlapec, který kdysi proplakal několik hořkých nocí kvůli zradě takzvaného přítele.

Hádali se ještě nejméně půl hodiny. Kail a tichý hlas Adonaje v lidském pokolení. Pak konečně zmlknul. Nepřesvědčený, ale doposud slabý a ne dost vytrvalý.

„Vyhrál jsem,“ šeptal Kail do noci. „Slyšíš? Vyhrál!“

Jenže pokud je tohle vítězství, proč chutná tak hořce?

« « » »

Lin E’aenon seděl ve své ubikaci a potěžkával váček. Tolik peněz a nakonec ani nebude muset zradit. Jen ve správnou chvíli vyvinout správný tlak na správné místo.

Usmál se. Elfové si tohle zaslouží. Trochu strachu a obav. Trochu potu a nejistoty.

Gilead na tom vydělá, utěšoval se. Lidé na tom vydělají. A nakonec ho všichni budou oslavovat jako hrdinu.

Elfové budou muset.

A lidé to pochopí.

« « » »

Saima De’lain ve světle svíčky naposledy pročítal pergamen.

Červený kohout přijde devatenáctého. Nezklam mě. Polovinu domluvené platby ti předá posel, druhou dostaneš po vykonané práci. Dopis spal.

Ženu a dítě už před dvěma dny poslal do Almarilu. Konečně si to mohl dovolit, po tolika letech, kdy se bezvýsledně snažil utéct z bludného kruhu chudoby, do kterého se dostal.

Začnou znovu.

Možná je symbolické, že vstane jako fénix z popela.

Plamen pomalu a neochotně požíral pergamen, kroutil ho a stravoval.

Tak jako spálím tebe, zatnul pěst při pomyšlení na nenáviděné místo, kterému musel tolik jar říkat domov.

Jako spálím tebe.

SPLÉTÁNÍ

Když jsme chtěli někoho opravdu urazit, řekli jsme, že „moralizuje“.

Snesli jsme pomlouvače, snášeli jsme hlupáky, se skřípěním zubů jsme přijímali i některé lháře, ale běda, jak někdo začal mluvit o morálce.

Takového jsme nesnesli ani snášet nehodlali.

Naším vůdcem se stával se železnou pravidelností ten, kdo dokázal nejlépe pochlebovat, nejpřesvědčivěji mluvit o skvělých zítřcích, jež nás nepochybně čekají, a prázdnými řečmi o právech na kdeco lichotit na všech stranách.

Snášeli jsme, že si občas něco ulije pro sebe. Přišlo nám, že to k tomu zkrátka patří.

Ale běda, kdyby nás začal napomínat. Běda, kdyby chtěl opravdu něco dělat se skutečnými a vážnými neduhy Innionu. Běda, kdyby začal „moralizovat“.

Jenže kde není morálka, není důvěra.

Kde se nelze spolehnout, že se elfové budou chovat tak a tak, poctivě a správně, tam se stavějí zdi a ostří zbraně.

Chtěli jsme bohatství, úspěch, slávu a potěšení a chtěli jsme je teď hned.

Milovali jsme každého lháře, který nám to vše sliboval jen tak, bez úsilí, bez námahy, z prostředků někoho jiného.

Jen jsme si nevšimli, že při svém hledání podřezáváme větev, ze které to vše vyrůstá.

Zmizela morálka. Po ní důvěra.

Pak, po nějaké době, odešlo za svými přáteli i bohatství a pokoj.

I když jsme je volali, křičeli až do ochraptění a vytvářeli smělé plány, kterak je znovu přilákat, nechtěli přijít zpět.

Že už tu prý nemají žádné známé.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Innionské brány se otevíraly brzy. Dřív než vyšlo slunce. Dřív než zakokrhal první kohout. První, kdo jimi prošli, byl jakýsi starý elf o holi a dvě ženy. Že prý museli přenocovat v lese, protože včera nestihli dojít k městu před uzavřením bran.

Strážní se na nic víc neptali. Když jeden přespává pod širým nebem, není divu, že se probudí dřív než první opeřenci.

Jeden kohout byl ale ve skutečnosti vzhůru.

Doutnal na pečlivě vybraných místech chudinské čtvrti a těšil se, až všichni spící uslyší jeho hlas.

Saima De’lain ušel další míli na cestě do Almarilu.

Neohlížel se.

« « » »

„Je Wynn… tvoje máma? Je to tvoje máma, že? Je doma?“

Valen se ze všech sil snažil nedat najevo, jak moc je zmatený. Tvář mu byla povědomá. Z práce? Z ulice? Z chrámu? Z chrámu, rozhodl se nakonec. Odkud by jinak znala mámu.

„Ještě spí,“ vykoktal. „Ale můžeš tu na ni počkat,“ dodal okamžitě, když viděl, že se návštěvnice chystá k odchodu. „Vstane nejpozději do půl hodinky.“

„Já nevím,“ zatvářila se provinile, „určitě ruším. Nedošlo mi, že je tak brzy.“

„Jen pojď dál.“ Na povrch konečně vyplavaly první střípky pohostinného chování, i když pořád poněkud utlumené ranní hodinou. „Řeknu jí, že jsi tady. Jenom…,“ vypadal rozpačitě, „promiň, vím, že jsem tě už někde viděl, ale nepamatuju si, jak se jmenuješ.“

Málem se rozesmála. „Chrámové jedubáby ti o mně ještě nic nedonesly?“ Na chvíli se v jejím hlase objevila hořkost. „Ne, promiň, za to ty nemůžeš. Jmenuju se Ainu Illior. Ale nevím, jestli si mě bude tvoje máma pamatovat. A ty?“

„Valen. Valen Eled.“ Najednou se začal cítit rozpačitě. Na tvář jí dopadlo světlo a on si konečně všiml kruhů pod očima a neklamných známek, že ještě nedávno hodně plakala. „Tak já… půjdu zavolat mámu, jo?“

Tentokrát neposlouchal za dveřmi. Seděl ve svém pokoji, četl si a usilovně se snažil nic neslyšet. Jenže v domě Eledových se vždycky zvuk nesl až příliš snadno a vítr rád přinášel střípky slov i k uším, které původně vyzvídat nechtěly.

Plakala. To Valena nepřekvapilo. Vypadala, že bude. Máma nejspíš plakala s ní, takovým tím tichým, soucitným způsobem. Vždycky měla měkké srdce.

Nevěděl proč. Zaslechl něco málo o tátovi, pak o vínu a nějakém klukovi, ale celý příběh mu unikal.

„Ainu, nikdy není pozdě začít znovu.“ Tuhle větu mu vítr přivál celou. Tu scénu si dokázal živě představit. Její máma sedí těsně vedle uplakaného děvčete, rukama jí víská vlasy a tiše jí domlouvá, tak jako domlouvala jemu, dokud si na to nezačal připadat příliš dospělý. „Rozumíš? Co se stalo, nejde vrátit. Ale vždycky můžeme začít jednat správně.“

„Jenže co je správně?“ namítala Ainu. „Tohle mi vždycky říkal táta. Takhle je to správně. Ale sám to nedělal.“

„Je to…,“ bylo vidět, že Wynn jen těžko hledá slova. Illior. Tenhle Illior. Pak se vzchopila a podívala se Ainu přímo do očí. „Já vím, že většina elfů z chrámu si myslí, že Adonajova slova stačí znát. A někdy ani to ne. Že když si je budeme každý sabat opakovat a vrývat do mysli, když jich budeme mít plná ústa, tak na nás bude shlížet s potěšením.

Já, Ainu… tohle prosím tě nikde neříkej. A hlavně ne tátovi. Měli bychom velké problémy.“ Bylo vidět, že se bojí, ale zároveň je jakýmsi zvláštním způsobem odhodlaná. Ainu kývla. Tak jako tak neměla v úmyslu tátovi cokoli říkat.

„Měli jsme přítele. Už je to několik jar a on je nejspíš po smrti. Neodvážili jsme se s ním setkávat veřejně.“ Na chvíli se odmlčela a tvářila se zahanbeně. „Ale občas k nám chodíval v noci, tajně. Nikdy nám to nevyčítal.“

„Ifrat Da’nari.“ Ainu si rychle dala dvě a dvě dohromady. Jen málo jmen otec pronášel s větší nenávistí.

„Tak.“ Wynn se na ni zkoumavě zadívala, ale když nezahlédla žádnou stopu pohrdání či odmítání, pokračovala. „Ifrat vždycky říkával, že jestli se Adonajovi hnusí něco ještě víc než zloděj a lhář, tak je to zloděj a lhář, který učí ostatní, že se nemá lhát a krást. A úplně nejvíc zloděj a lhář, který krade a lže v jeho jménu, tvrdí, že to provádí v Adonajově zájmu. Víš,“ náhle se zatvářila rozpačitě.

„Nech mě hádat,“ skočila jí Ainu do řeči. „Tohle říkal o tátovi, že?“

„Ano, říkal.“ Na Wynn bylo vidět, jak těžce jí jdou slova z úst. „A nejen o něm. Taky o celé radě šesti a téměř o všech kněžích a prorocích.“

„Jenže měl pravdu, že?“ opáčila. „Měl pravdu a oni ho za to zabili.“

„Nevím, jestli zabili, Ainu,“ bránila se Wynn. „Nikdo neví, co se s ním stalo. A navíc to není to hlavní, co jsem ti chtěla říct. Chtěla jsem ti říct, že nikdy není pozdě začít jednat správně. Mluvení ti nepomůže. A jen těžko se naučíš jednat správně od někoho, kdo jen mluví a neumí to.“

Na chvíli se odmlčela. „Já nevěřím, přes všechnu tu slávu a nádheru, zlato a honosné obětní hody nevěřím, že to, co dnes vidíš v chrámu, si Adonaj přál. Kdybych se o tom jen zmínila, utloukli by mě argumenty. Kněží by na mě vytáhli Písma a shlíželi by na mě z výšin svého Bohem svěřeného úřadu a dlouholetého vzdělání. Neuměla bych jim čelit a nevěděla bych, jak jim odpovědět, Ainu. Nejsem Ifrat. Ale stejně bych jim nevěřila. Někde tady,“ položila si ruku na srdce, „vím, že tohle není správné, ať už si to omlouváme jakkoli. A snad na nás ještě Adonaj nezapomněl,“ dodala utrápeně.

Valen už se ani nesnažil neposlouchat. Jenže teď se mu do myšlenek vetřel nějaký jiný zvuk, výraznější a velmi neodbytný.

Buch. Buch.

Někdo tluče na dveře? Už zase? Takhle brzy ráno k nám nikdy nikdo nechodí.

Už už se zvedal, aby zašel ke dveřím, když uslyšel v předsíni skřípat podlahu a kroky svého otce, jak jde ke dveřím a otvírá je.

„Ty?“

Za všechna ta jara, co Valen tátu znal, ještě nikdy nezněl jeho hlas tak překvapeně. „…přece mrtvý!“ zaslechl útržek další věty, pronesené naprosto otřeseným a ztichlým hlasem.

Na Ainu okamžitě zapomněl. Rychle vstal, rozrazil dveře a za chvilku i on uviděl tvář jejich druhého nenadálého návštěvníka. „Nevěřil jsem tomu,“ odpovídal jeho táta právě na nějakou otázku, kterou neslyšel. „Valen mi říkal, co mu ten okřídlený vyprávěl, ale já jsem mu nevěřil. Máš být mrtvý!“

„Nu, jak vidíš, ještě ve mně trocha života zbývá, Aravele,“ usmál se příchozí.

A Valen už se neudržel.

„Strýčku Ifrate?“

« « » »

Požár innionské chudinské čtvrti vypukl 19. listopádu 554 brzy ráno. Dodnes se neví, kdo ho způsobil, ale všichni svědci se shodovali, že není možné, aby začal nešťastnou náhodou.

„Někdo to zapálil,“ tvrdili shodně a nevyřčené zůstalo to, co si všichni mysleli. Někdo z Innionu. Z těch bohatých. Vždycky nás nenáviděli a chtěli se nás zbavit. Vždycky říkali, že by v Innionu byl lepší život, kdyby celé to krysí hnízdo lehlo popelem.

Rada šesti projednou zareagovala okamžitě.

Ihned nařídila uzavřít všechny brány a do průlomu v hradbách u chudinské čtvrti poslala polovinu stráže, aby se bolestí šílený a rozhněvaný dav nedostal do města. Ty, kterým se podařilo nějak proniknout dovnitř, většinou rychle někdo udal a stráže je vyvedly za hradby.

Chudinská čtvrť do poledne lehla popelem. Ubohé příbytky hořely jako papír a suchý podzimní vítr roznášel plameny z jedné střechy na druhou.

Mnoho elfů nestihlo utéct. Některé oheň překvapil ještě na lůžku, jiní byli příliš slabí a další měli prostě smůlu. Několik jich padlo mečem innionských stráží, když se strachem šílený dav pokusil probít do města, a ještě více jich padlo za oběť plameni nebo bylo udupáno jen kousek od vytouženého útočiště innionských hradeb, když se ten samý dav rozprchnul a snažil se nějak, jakkoli, uniknout žhavému peklu.

Pár elfů se pokoušelo hasit, chudinská čtvrť koneckonců stála u jižního ramene Innionu, které všem sloužilo jako zdroj vody, koupelna, latrína i skládka zároveň – ale brzy zjistili, že požár je příliš silný a nemá to cenu.

Ti, kdo se nějak zachránili, většinou stáli po pás ve vodě nebo na druhém břehu, pokud uměli plavat, a se zachmuřeným hněvem sledovali žhnoucí jezero, ve které se proměnily jejich domovy.

Slunce už vešlo do druhé půle své denní cesty, když si první odvážlivci troufli do doutnajících trosek. Brzy zjistili, že oheň vždycky nezabíjel. Čtvrtí se nesl nářek zraněných a popálených, mužů, žen i dětí, kteří nějak unikli nejhoršímu, ale i přesto si žár na jejich těle vybral krutou daň.

„Ne, nepustíme vás do města,“ zněla rázná odpověď rady šesti, když opadnul prvotní vztek a zůstalo jen zoufalství – a zoufalství křičelo o pomoc k jedinému místu, odkud doufalo, že získá pomoc. „Mohlo by dojít k rabování a násilí. Soucítíme s vaším utrpením, ale nemůžeme kvůli němu ohrozit celý Innion.“

„Můžou si za to sami,“ odpovídali pak ti stejní, viditelně nervózní elfové na dotazy vlastních občanů, bezpečně uzavřených za vysokými hradbami. „Dobře věděli, že takové riziko existuje, a přesto se rozhodli bydlet v tomhle prudce hořlavém hnízdě. Innionská stráž jim z městských zásob – které nejsou nikterak velké – již vydává alespoň minimální příděly jídla, ale naše prostředky jsou samozřejmě omezené. Ne, nebudeme tam vysílat žádné lékaře ani pomoc, je to příliš nebezpečné. Ale samozřejmě, pokud chce některý občan Innionu pomoci přímo na místě, nebudeme mu bránit. Stráže si jen zapíší jeho jméno a pokud bude chtít zpátky do města, musí se vracet stejnou cestou.“

Pár elfů šlo. Ale moc jich nebylo. Jistě, je to blízko a je to neštěstí, ale Innion je v bezpečí. Oni jsou v bezpečí. V chudinské čtvrti to navíc bylo nebezpečné i za normálních podmínek – natož teď.

A přihodilo se to „jim“. Nestalo se to „nám“.

« « » »

Ifrat stál na hradbách a se slzami v očích si prohlížel spáleniště, které bývalo chudinskou čtvrtí. „Už to začalo, pane?“ ptal se tiše. „Tohle je začátek?“

Nečekal na odpověď. Ani nebyla tak důležitá. Až konec přijde, tak přijde. Adonajovy záměry se nedaly nijak překazit ani zvrátit. Ale ať už to bylo jeho dílo nebo ne, jeho Bůh mu jistě nebude bránit prokazovat milosrdenství.

Slunce se už sklánělo k obzoru, když do Aravelova domu dorazila zpráva o reakci rady šesti. „Estrain,“ odplivl si Ifrat, „tohle určitě vymyslel Estrain Ilmallen. Předpokládám, že ty ‚minimální příděly‘ nebudou stačit ani pro čtvrtinu z nich,“ dodal. „Estrain si určitě nedá ujít příležitost, kdy se těch špinavců za hradbami může celkem bezbolestně zbavit. Zkrátka jim nijak nepomůže a oni nakonec odtáhnou sami.“

„Co můžeme udělat, Ifrate?“ Wynn se na starého elfa dívala s naléhavou otázkou v očích. „Nemůžeme je tam přece jen tak nechat a sami si udělat poklidnou večeři.“

„Já nevím, Wynn,“ odpovídal Ifrat trpce. „Nejsem lékař, neumím tišit bolest ani léčit spáleniny. Nevím, co jim můžeme být platní.“

„Možná přece něco,“ navrhnul Aravel. „Narozdíl od nich smíme procházet do města a ven. Můžeme nakoupit zásoby, třeba i nějaké léky nebo tak něco, pokud tam tomu bude někdo aspoň trochu rozumět. Máme nějaké peníze.“

„Můžu oběhnout pár otcových známých,“ ozvala se nesměle Ainu. „Určitě nepůjdou pomoct, ale nějaké stříbrné by mi dát mohli. Možná i táta. Když už nic, aspoň tak budou mít pocit, že pomáhají,“ ušklíbla se.

„Proč se všichni díváte na mě?“ Ifrat narušil chvíli nepříjemného ticha vyčítavým tónem. „Já nejsem aen Amram, neumím dělat zázraky. Jsem jen starý, unavený elf, který viděl spoustu špatného a neuměl mlčet.“

„Tak dobrá,“ povzdechl si po chvíli. „Zjevně ode mě čekáte, že vám budu velet, či co. Ale nevybrali jste si nejlépe,“ protestoval, i když už jen chabě.

„Ainu. Jmenuješ se Ainu, že?“ Přikývla. „Udělej, co jsi říkala. A možná nemusíš jen za známými svého otce. Můžeš zkusit klepat i na dveře jiných domů v hlavní čtvrti. Tvoje jméno by ti mohlo otevřít dveře a jak říkáš, elfové ti snad něco dají – když už pro nic jiného, tak aby utišili špatné svědomí.

Wynn,“ otočil se k Valenově mámě, „ty jdi s ní. Ženám dají něco spíš než chlapům, ale nebylo by dobré, aby šla Ainu sama.

My ostatní půjdeme do čtvrti. Zkusíme se vyptat, co by bylo třeba a jak můžeme pomoct. Sejdeme se před soumrakem u jižní brány. Kdybychom tam nemohli přijít všichni, aspoň pošleme někoho se zprávou. Aravele, jestli máš nějaké odložené stříbrné, zatím je radši neber s sebou. Kdoví, co nás tam čeká.“

« « » »

Bylo to ještě horší, než si dokázali představit.

Nejen kvůli tomu, co už se stalo, ale i pro to, co se dělo dál. Valen měl jakousi mlhavou představu, že když přijde neštěstí na všechny, elfové se semknou – jenže vlastní oči ho vytrvale usvědčovaly z hlubokého omylu.

O příděly vydávané innionskou stráží se strhla bitka, které strážní jen s úsměškem přihlíželi. Čtvrtí procházely bandy, které převracely každý trám a kámen ve snaze najít cokoli užitečného, a nebraly ohled na nářky raněných ani původních majitelů přístřešku, pokud se náhodou nacházeli v jeho blízkosti. Čas od času viděl otrhané elfy, jak v rukou třímají jakési improvizované zbraně.

Zatím se zdálo, že jsou celkem v bezpečí. U brány potkali pár dalších elfů z vnitřního Innionu, kteří také chtěli pomoci. Navíc dva z nich měli alespoň nějaké zkušenosti s péčí o raněné, jeden jako polní lékař a druhá jako ošetřovatelka. A společně tvořili dost velkou skupinu, takže si na ně hned tak někdo netroufl.

Valen ale věděl, že tohle není hlavní důvod, proč se je ještě nikdo nepokusil okrást, nebo něco horšího. Obyvatelé čtvrti na nějaké úrovni chápali, že jim přišli pomoct, a že jsou taky možná jediní, kdo to jsou ochotní udělat.

A pak, byl s nimi Ifrat.

Valen byl nesmírně překvapený, když viděl, kolik elfů, starých i mladých, popálených i těch, kdo ohni unikli, ho poznává. „To je Da’nari,“ šeptali. „Ifrat. Adonajův prorok. Vrátil se. Už před mnoha jary říkal, že se něco stane.“

A Ifrat se jen velmi zdráhavě ujímal jakés-takés vedoucí pozice.

Začal zjišťovat nejnutnější potřeby. Shromáždit raněné a popálené na jedno místo. Nakoupit nejnutnější léky, obvazy a dostatek jídla pro všechny. Vybudovat provizorní přístřešky, snad sehnat v Innionu nějaké hrubé plachty na stany. Zajistit aspoň nějakou ochranu, aby to, co přinesou z Innionu, elfové hned nerozkradli.

Neposlouchali ho všichni. Ani zdaleka.

Příliš mnoho elfů dál procházelo ruiny a nalezené věci pečlivě skrývali před ostatními. Neměli zájem se k někomu přidávat a dělit se o to málo, co jim zbylo. Ale když se proslechlo, že mohou čekat aspoň nějakou pomoc z vnitřku Innionu, mnozí se přidali a přiložili ruku k dílu.

Byl to Ifrat. Da’nari. Adonajův prorok.

Kdyby nikomu jinému, jemu se dalo věřit.

« « » »

„Musíš to takhle přiložit, Fai.“ Hned jak to bylo možné, Liv se pod vedením elfské ošetřovatelky zapojila do péče o raněné a popálené. „A vodu. Potřebuje vodu. Hodně vody, rozumíš?“

Přikývla.

Ale to neznamenalo, že by svěřenou práci vykonávala s menším odporem.

Tohle místo bylo jako noční můra. Všechno bylo špinavé, na všem ulpíval popel, dostával se jí i do vlasů a do očí. Ranění a popálení elfové se bolestí kroutili na improvizovaných lůžkách, někteří sténali a jiní jen tupě zírali k obloze. Jejich rány páchly a některé byly tak ošklivé, že se na ně ani nemohla podívat.

Ale to nebylo ze všeho nejhorší.

Nejhorší bylo, že jim nechtěla pomáhat. Každý, na koho se podívala, každý ten otrhanec a špindíra, kterého kolem sebe viděla, jí připomínal jinou tvář, jiné otrhané šaty a jiné elfské uši.

„Nezaslouží si, abyste jim pomáhali,“ rozkřikla by se na Ifrata, kdyby si troufla. „Je to chátra, které dneska pomůžete a oni vám zítra vypálí dům a okradou vás. Patří jim to!“

Neudělala to. Neřekla ani slovo. Byla tu Liv. Věděla, jak by se na ni dívala. A to nechtěla. Liv měla ráda. Poctivě přikládala namočené kusy látky na menší popáleniny, jeden za druhým, znovu a znovu.

I když by stokrát raději do stejných ran sypala sůl.

« « » »

Na večerní setkání u brány šel Valen s Aravelem a s nimi tucet z důvěryhodnějších elfů ze čtvrti. Byli tam. Ainu, Wynn a ještě někdo třetí, kluk, kterého jim Ainu představila jako Kaila. Prý se potkali někde ve městě a on chtěl jít s nimi.

Zkoušeli se dohadovat se stráží u brány, ale nakonec museli všechny elfy ze čtvrti nechat za hradbami. Nemohou je pustit. Jsou to rozkazy. Ale samozřejmě tu na ně můžou počkat.

„Podívej, kolik jsme vybrali!“ Už u brány Valen viděl, jak Ainu svítí radostí oči, a hned, jak se za nimi zavřely těžké veřeje, dovolila jí konečně vyplout na povrch.

Jen na půl ucha poslouchal, jak s Wynn předávají dva plné váčky do Aravelových rukou a společně s ním plánují, co dál. Na které dveře zabušit, kdo by jim ještě teď mohl něco prodat, co přesně potřebují, kdo by jim ještě tak mohl pomoct a kdo kam půjde.

„Tak už pojď, Vale,“ vytrhl ho z přemýšlení táta a Valen si překvapeně uvědomil, že mu něco říká už podruhé. „Musíme toho hodně stihnout, jestli máme být venku před zavřením bran.“

„Jo, už jdu,“ odtušil.

Ale i když se usilovně snažil soustředit, aby tátovi co nejlépe pomohl, nikdy je nedokázal úplně vytěsnit z paměti. Ty oči. Ráno byly tak uplakané. A teď… rozjásané.

Krásné.

« « » »

Stihli to. Všichni. Aravel dokonce někde sehnal vůz, na který naložili spoustu věcí, které by jinak museli nechat v Innionu. A za bránou na ně čekaly ochotné ruce a oči plné naděje. Dokud bylo aspoň trochu vidět, všichni vykládali, pomáhali a stavěli.

Teď už nebylo vidět vůbec. Jen v provizorním přístřešku, kam shromáždili nejhůře popálené, měli několik lamp a i ty rozžíhali jen v případě nutnosti. Valen seděl s Ifratem na očazeném kameni uprostřed spáleniště a srdce měl plné otázek.

„Ale co všichni ti nevinní, strýčku? Jak to může Adonaj dopustit?“

„A kdo je nevinný, Vale?“ opáčil Ifrat po chvíli přemýšlení.

Valen na něj jen nechápavě hleděl. „Jak to myslíš, strýčku?“

„Chci tím říct,“ pokračoval starý elf pomalu, „že tady moc nevinných nenajdeš. Teď vidíš, jak trpí. Ale neviděl jsi předchozí jara. Kdy ti stejní elfové jednali bláznivě bez ohledu na důsledky a leckdy i pořádně škodili a ubližovali.“

„Takže…,“ Valen si to pořád nedokázal srovnat v hlavě, „tohle je něco jako trest? Adonajův trest?“

„Spíš bych řekl, Vale, že tohle je výsledek jar, kdy nás Adonaj nechal dělat, co se nám zlíbilo – a teď nás nechává sklízet úrodu. Navíc se obávám, že to ještě není zdaleka všechno.“

„Podívej,“ začal vysvětlovat, když viděl, že mladý elf stále vůbec nic nechápe, „zkusím ti to trochu přiblížit, ano?

Totiž ty dneska vidíš nuzné chatrče a chudobu, kterou ti elfové trpí. Ale neviděl jsi, jak se většina z nich o pár jar dříve hnala za majetkem a potěšením a zadlužili se až nad hlavu. Když pak přišlo Zúčtování, jejich dluhy pro ně byly jako mlýnský kámen a stáhly je do chudoby. Tím spíš, že většina z nich nebyla až do poslední chvíle ochotná se jim postavit čelem.

Dneska vidíš, jak tihle elfové přichází o své nuzné domy a majetek, ale neviděl jsi minulá jara. Kdy ti samí elfové kradli jako straky po celém okolí. Když v přilehlých innionských čtvrtích někoho z nich jen zahlédli, okamžitě si dávali dvakrát větší pozor na jakýkoli majetek. A mohl bych ti vyprávět, kolik usedlostí a domů jak v Innionu, tak v okolních vesnicích navštívili za noci a úplně vybílili. Dneska vidíš, jak přišli téměř o všechno, ale obávám se, že to i přesto není ani zdaleka tolik, kolik za poslední jara stačili nakrást.“

„Možná neměli na výběr,“ namítal zadumaně Valen, „nevím, jestli bych na jejich místě taky nekradl.“

„Měli.“ Ifratova odpověď tentokrát přišla okamžitě a velmi rázně. „Jistěže měli, Vale. Nedávno jsem se setkal s jedním okřídleným, a protože musel strávit pár dní na lůžku, vyptával jsem se ho na všechno možné. Vyprávěl mi, jak to vypadá u nich. Elfové jim nenechali téměř nic a ve skutečnosti nejsou o nic bohatší než tihle elfové tady. Taky třou bídu s nouzí. Ale nejednají jako oni. A pokud se tomu faeri dá věřit, vypadá to v jejich vesnici úplně jinak než tady.“

„A co… tohle?“ Valen máchl rukou směrem ke sténání, které se ozývalo z blízkého stanu.

„Víš, kolik elfů za poslední jara zbili, aby se dostali k jejich majetku? Kolik jich skončilo s přelámanými kostmi? A když se pak vrátili domů s lupem, jejich manželky a děti je vítaly jako hrdiny, i když leckdy dobře věděly, kde se vzaly všechny ty dobré věci, které jim nosí domů.“

Z Ifratova hlasu se zřetelně ozývala bolest. „Celý Innion se podobá domu, jehož obyvatelé se rozhodli trochu si přilepšit na úkor někoho jiného. Aby trochu poopravili a vyzdobili svůj příbytek a osladili si život, vytrhávali trámy ze stěn pokojů svých bližních, seč mohli se snažili získat něco z jejich majetku či výsad a každý si říkal: ‚Však zdaleka nejsem nejhorší. Jen se podívej, támhle ten se chová mnohem hůř.‘

Do domu nejdřív začalo táhnout. Už se v něm nebydlelo zdaleka tak dobře jako dřív. Pak se začal nahýbat. Nakonec někdo – úplně ze stejných důvodů jako všichni ostatní – odebral jeden trám, bez kterého už budova nemohla stát.

Proč by ne? Podobné trámy si dřív vzali i jiní a nikdy se nic nestalo.

Jenže dům už nebyl stejný jako dřív.

Zřítil se.

Mnoho elfů zmrzačil a některé zabil.

Tohle je Innion, Vale. Chápu, že se teď strhne hon na toho, kdo přeříznul poslední trám. Ale skutečnost je taková, že téměř každý elf v Innionu přispěl svojí troškou do mlýna – a bude mít i část ze spravedlivé odplaty.“

„To chceš říct, že tu nejsou žádní nevinní? Ani jeden?“ Valen vypadal, jako by sice pochopil, ale z nějakých důvodů pořád nedokázal uvěřit.

„Ale ne, Vale,“ Ifrat trochu ztlumil hlas, „vůbec ne. I nevinní trpí. I ti, kdo se ani prstíčkem ani tichou podporou na zlém nepodíleli. A i tady. I když jich není moc. Jen děláš chybu, když se z toho snažíš vinit Adonaje.

Když bude nějaký elf opilec, dostane svou odplatu. Kocovinu. Neschopnost. Nespolehlivost, protože opojný nápoj se nakonec stane jeho pánem. Opustí ho přátelé. Přijde o práci. Začne ho čím dál tím častěji navštěvovat chudoba, hlad a nouze. Až doteď to vypadá spravedlivě, viď? Dělal hlouposti a sám za ně platí. Jenže co když měl ten samý elf ženu? A děti? Oni tím snad netrpí?“

„Trpí.“ Tahle odpověď byla zřejmá.

„A vypadá to strašně nespravedlivě, že?“ Valen přikývl. „A taky to je nespravedlivé, Vale,“ pokračoval Ifrat, „jeho rodina si nezasloužila, aby s nimi takto jednal. Ale nespravedlivý je on, ne Adonaj.

V manželství, ale i leckde jinde, kde se dva elfové kvůli něčemu spojí, nutně platí ‚v dobrém i ve zlém‘. Dokud byl onen elf střízlivý a poctivě pracoval, jeho rodina z toho měla značný prospěch. Ještě jsem neslyšel elfa, který by protestoval, když měl podíl na úspěchu či správném jednání někoho jiného a získal tak mnohem víc, než by kdy mohl získat sám. Ani jeden si kvůli tomu nestěžoval, že je Adonaj nespravedlivý. Jenže ta samá věc platí úplně stejně i druhým směrem.

Rozumíš mi, Vale? Toho elfa bylo třeba potrestat. Jedná nezodpovědně a zle. Jeho trestem budou ale nutně trpět i nevinní, a to tím víc, čím úžeji jsou s ním spojení. To nicméně neznamená, že je Adonaj nespravedlivý ani že trestá nevinné. Je přece netrestal.“

„Jenže proč tomuhle Adonaj nezabránil?“ Valen máchnul rukou směrem ke zčernalé zemi okolo. „Přece by mohl, ne? Kde byl, když…“

„Víš kolikrát jsem tohle už dneska slyšel, Vale?“ Ifratův hlas přetékal hořkostí. „Kde byl Adonaj? Proč nic neudělal? Víš, jak to ve skutečnosti je? Je to, jako kdybys měl věrného přítele, který se o tebe staral a radil ti. A ty bys toho přítele roky urážel, jeho rady bys házel za hlavu, jeho napomínání bys nenáviděl. Nechtěl bys slyšet, jak ti připomíná nářek těch, kterým jsi ublížil. Nakonec bys ho vyhnal ze svého domu a už bys ho nechtěl ani vidět – i když bys možná, aby se neřeklo, dal na krbovou římsu jeho obrázek.

A pak, když tě tvoje hlouposti a špatné skutky doženou, když přijde tvůj zlý den, budeš křičet: ‚Kde byl, když?‘ Proč tě to zajímá? Co s tím máš co do činění? Ve svém domě jsi ho přece nechtěl, nebyl ti tam pohodlný, nesnášel jsi, když ti mluvil do života. Ale když přijde neštěstí, budeš řvát ‚kde byl?‘ jako by měl nějakou povinnost přispěchat jako pejsek k páníčkovi, vlastními silami znovu budovat, co jsi ty zničil, a tvářit se, že se mezi vámi za poslední jara vůbec nic zlého nestalo a není tam co napravovat?

Žádný elf, Vale,“ dodával tišeji, „ani jeden, ani já, ani ty, na něco takového nepřistoupí. A já dodnes nechápu, kde elfové berou tu drzost myslet si, že s tím pochodí u Adonaje.“

PURPUROVÉ KVĚTY

Když jsme sedávali u vína, připadali jsme si spravedliví.

Probírali jsme poklesky a nepravosti všech okolo a hlavně těch nad námi, kdo byli všem na očích a v rukou třímali moc – vždy s tichým a nevyřčeným dovětkem: „Kdybych tam byl já, tohle by se nestalo.“

Jenže já jsem viděl, jak se kolo osudu otáčelo.

Ten, kdo hlasitě volal a vypočítával nepravosti mocných, je skutečně občas nahradil a elfové jásali, že konečně nadejde zlatý věk.

Neradovali se dlouho. Většinou jen pár roků. Pak se ukázalo to, co jsme měli vědět už dřív. Že jsme většinou stejní. Že nejsme lepší. Že naše spravedlnost nad sklenkou vína nic neprospěje ve zkoušce ohněm. Že když se dostaneme do stejných pokušení a tlaků, také stejně selháváme.

Jen někteří z nás mají víc příležitostí než jiní.

Nevíme s určitostí, jakou roli hrál Olin Weylen při zkáze Innionu. Mnozí tvrdili, že byl jistě onou myslí za oponou, loutkářem a hybnou silou. Ale důkazy nemáme. Svědci uprchli nebo jsou mrtví.

Víme však, co dělal potom. Jak mluvil. Co sliboval.

V každé takové době se někdo takový najde. Někdo, kdo zoufalým lidem a elfům slíbí modré z nebe, okamžité vyřešení všech jejich problémů, a to vše celkem bez práce.

Uvěří mu. Protože chtějí uvěřit.

Nebudou se příliš ptát, jestli je to, co navrhuje, skutečně spravedlivé a správné. Protože v nitru tuší, že jakékoli spravedlivé řešení by bolelo, stálo by je mnoho potu i slz.

Protože navzdory řečem nad sklenkou vína nejsou jiní než jejich vůdci. Jsou stejní.

Jen jinde stojí.

Lei Ishmail, Pád Innionu

„Dobrá, chlapi, jsme na místě.“ Meri se rozhlédl po úzkém údolí, které jim mělo posloužit jako úkryt na celý poslední den. Vybral ho pečlivě. Opuštěné, zanedbané místo, kam nikdo nechodí. Dost blízko Innionu, aby za několik hodin ostrého pochodu dokázali dorazit k cíli. Dost velké, aby skrylo pár stovek po zuby ozbrojených mužů.

„Za několik hodin bude svítat,“ obrátil se ke svým vojákům. „A my tady musíme celý den zůstat. Nesmí nás objevit. Naši v Asienu přehradí Innion až zítra v noci. Takže nechci vidět žádné ohně, nechci slyšet žádné hlasité mluvení a ke vchodu do údolí postavíte dobře zamaskovanou stráž, která v případě potřeby zakročí. Je to jasné?“

„Jasné!“

„Zítra v noci se konečně dočkáme. Dáme těm bastardům se špičatýma ušima ochutnat trochu jejich vlastní medicíny. Dáme jim co proto.“ Pousmál se. „Jak to říkal jejich aen Amram. Oko za oko, zub za zub.“

Nejásali. Věděli, že se nesmí prozradit. Ale v očích jim žhnul souhlas a odhodlání.

Meriho srdce zpívalo píseň, která v něm už tolik jar nezněla. Jeden duch. Jedna krev. Jediný záměr.

Budeme bojovat. Za Gilead.

Proti elfům.

« « » »

Olin nemohl spát. Jeho dlouho připravované a pečlivě cizelované plány se konečně chýlily k vyvrcholení. Seděl u svíčky nad mapou Innionu a přilehlých zemí a chvěl se vzrušením, jako by sám měl vytáhnout do bitvy.

„Budeš můj. Nakonec budeš můj,“ zašeptal. Ale jedno po druhém. Innion ještě chvíli počká. Nejdřív si musí zajistit odrazový můstek. Další kroky už budou snazší. Elfové jsou slabí. Upadají. Nezaslouží si vládnout nad tak velkým územím. Jistěže je třeba, aby je nakonec někdo nahradil, někdo zkušenější a moudřejší, kdo bude vědět, kde má zatlačit a kde naopak povolit. Kdo by konečně napravil ten strašný bordel.

Někdo jako já.

Eivehu udělá, co má. Škoda, že ho musí obětovat. Byl by z něho dobrý velitel stráží. Ale nemůže si dovolit postavit se elfům přímo. Ještě ne. Zatím se musí tvářit jako přítel. Nebo spojenec.

Aspoň tak trochu.

« « » »

Nakonec tam zůstali celý den. Hlavně na Aravelovi a Wynn bylo vidět, že by se už rádi vrátili do bezpečí a klidu svého domku, ale ani oni nedokázali zavřít oči před potřebami, které na ně ve čtvrti volaly ze všech stran.

A tak Aravel zase jezdil s vozem do Innionu a zpět a Ainu s Wynn znovu klepaly na dveře ctihodných občanů města s poníženou prosbou o pomoc. Ostatní přiložili ruce, kde mohli. Zachraňovali z trosek, co se dalo, nosili vodu, budovali aspoň dočasné přístřešky a hlídali a rozdělovali přivezenou pomoc.

Přes den nade vším bděl Ifrat a kde hrozily vypuknout sváry, rozsuzoval a přinášel klid a pokoj. Nepracoval. Netroufal si příliš namáhat už tak těžce zkoušené tělo. I když bylo vidět, jak moc ho mrzí, že se nemůže přidat k dílu. Ale všichni dobře věděli, o kolik by to bylo horší, kdyby tu nebyl.

Občas, když zrovna všechno fungovalo v rámci možností hladce, sedával u řeky, hleděl do dáli a elfům, kteří ho zdálky pozorovali, se zdálo, jako by s někým hovořil. Právě po jedné takové přestávce, několik hodin před večerem, přišel za ostatními s tváří zachmuřenou starostmi a zármutkem.

„Musím do Innionu,“ oznámil všem, kdo se zrovna nacházeli v blízkosti hlavního ošetřovacího přístřešku. Nic jim nevysvětloval. Vypadalo to, že ani nechce nic vysvětlovat. Jen jednu věc jim kladl na srdce. „Zůstaňte všichni tady, Livaine. Nechoďte na noc do Innionu. Až se vrátí děvčata a Aravel, už je nepouštějte zpátky. I kdybych se nevrátil.“

Nevrátil se.

Slunce došlo na konec své denní pouti a innionské brány se s třeskotem zavřely. Liv vyměnila poslední obvaz a namočila poslední obklady a pak z posledních sil vyklopýtala ven pod potemnělou oblohu. I kdyby jí Ifrat nic neříkal, stejně by se dnes do Innionu nevrátila. Raněných a popálených bylo tolik. A teď už by nikam nedošla, i kdyby byly brány otevřené.

Ifrat se nevrátil.

Liv seděla opřená o jeden ze zčernalých kamenů a duši jí zaplavila hořkost. Ifrat je pryč. Všechno je pryč. Všechno. Meri. Její domov. Děti, po kterých tolik toužila a které se nikdy nenarodily. Pokoj. Jistota. Bezpečí.

Meri.

Oči se jí zalily slzami. „Kde jsi, když tě potřebuju,“ naříkala. „Opustíš mě bez jediného slova vysvětlení. Odejdeš si na nějakou výpravu a mě necháš napospas prvnímu bídákovi, který přijde do mého domu. Tolik roků jsem ti sloužila, starala se o tebe, ukládala tě do postele, když jsi byl namol opilý, držela tě v náručí, když jsi měl hlavu plnou starostí a nejistoty, spravovala tvůj dům a pečovala o tvé tělo.

A jak jsi mi odplatil? Nestojím ti ani za to, abys mi řekl pravdu, drahý? Ani za trochu upřímnosti? Vážně jsi mě musel vystavit tomuhle všemu?“

Hlas se jí zlomil.

„Adonaji, prosím. Už nemůžu dál. Nemůžu dál. Tolik bych ho ještě chtěla vidět. Ale bojím se, že jestli mi dopřeješ se s ním setkat, naplivu mu do tváře a budu ječet jako každá druhá gileadská ženuška, jejíž manžel přišel o něco později z hospody a nanosil jí bláto do předsíně. Že nebudu chtít slyšet jeho vysvětlení, i kdyby náhodou měl pro tohle všechno skutečně dobrý důvod. Že už ho nebudu umět milovat.“

Nikdy Adonaje neslyšela. Nikdy za všechny ty roky, co před ním vylévala svoje srdce, ani jednou neslyšela jeho hlas. Možná ho jen neuměla poznat, kdoví. Ale stejně si byla někde, nějak jistá, že je s ní. Viděla, že jí pomáhá a že se rád sklání ke každému utrápenému srdéčku.

A tak čekala v tichosti a s důvěrou.

Ani teď neslyšela žádný hlas, který by k ní promlouval jako k prorokům v dávných dobách. Nebylo žádné dunění, žádné volání zprostředka bouře. Ale najednou věděla, nějak nade vší pochybnost věděla, že i kdyby ji všichni opustili, Adonaj zůstane s ní. Že i kdyby její rány byly hluboké, nakonec je uzdraví.

Zůstane s ní, ať se bude dít cokoli, ať ji lidé zklamou jakkoli.

Schoulila se do klubíčka a konečně dovolila svému smutku a hněvu, aby jako hnis z otrávené rány v slzách vyšel ven. Adonaj zůstal s ní. I když nakonec žalem usnula, na spáleništi, s kamenem pod hlavou. On spát nemusel.

Bděl.

« « » »

Kail se ještě pořád nemohl rozhodnout, jestli to byl ten nejlepší, nebo nejhorší nápad v jeho životě. Když zahlédl Ainu, jak s nějakou paní míří k jižní bráně, zrovna se strašlivě nudil – jinak by si asi netroufnul na ni zavolat, po tom, jak se tvářila den předtím.

K jeho překvapení mu nic nepřipomínala ani nevyčítala. Vypadala, že je na něco celou duší upnutá a zkrátka teď nemá čas na řešení podružných maličkostí. A když mu docvaklo, kam jdou a proč, bylo už pozdě couvnout a vymýšlet nějakou výmluvu, proč se zrovna teď musí vrátit do nitra Innionu. Ainu by věděla, že lže. Znala ho. Poznala by, že se vymlouvá. Nechtěl, aby ho měla za zbabělce.

Tam venku ho čekal úplně jiný svět. Nešlo o ty chudé, vůbec ne. Kail občas taky třel bídu s nouzí a někdy, když za pár dní promrhal všechny svěřené stříbrné, mu taky pořádně kručelo v břiše.

Šlo o ty, co byli s Ainu. Elfy a lidi, kteří z nějakého jemu neznámého důvodu naprosto zanedbávali nebezpečí, které jim ve čtvrti plné zdivočelých elfů hrozilo, a snažili se jim pomoct. O toho starého elfa, který se belhal kolem o holi a nějak uměl zkrotit i ty nejrozčilenější a nejsvárlivější.

I Ainu byla jiná.

Jako by našla směr. Jako by najednou věděla, kam má jít a kudy.

Večer prvního dne, když se všichni unaveně odebrali na něco, čemu říkali lůžko, přišla za ním, a i když bylo vidět, že jí to není příjemné, jasně a na rovinu mu sdělila, že je mezi nimi konec. Už s ním nebude spát. Už nebude žebrat u táty, aby měl na víno a zábavu. Chtěl se na ni hněvat, ale nedokázal to. Poprvé v životě cítil něco úplně jiného.

Styděl se.

Druhý den byl hrozný. Bylo mu, jako by do jeho uší šeptaly dva hlásky a trhaly ho vedví. Jeden se chtěl schovat a z úkrytu se smát těm chudákům, kteří se tu v potu tváře lopotí, nebo se přímo zdekovat do Innionu. Koneckonců nemůže za to, jaký je, otec ho tak vychoval a navíc stejně není zas až tak špatný. Ten druhý na něho křičel, jak může být tak necitelný k cizímu trápení, když všichni ostatní přikládají ruku k dílu.

Stejně rozpolcený byl i on sám. V jednu chvíli vyběhl z úkrytu, aby pomohl nějaké malé elfské dívčině s těžkým nákladem a jednomu elfovi ze čtvrti s odklízením trosek, jen aby zase za chvíli skončil na místě, odkud vylezl, ukrytý před zraky, které by ho mohly odsoudit, a namlouval si, že už přece udělal dost.

„Nemůžu za to,“ namítal tomu neúprosnému hlásku, který stále sílil. „Jsem takový, jaký jsem, a jiný už nebudu. Vychovali mě tak. Otec. Matka. Innion. Nemůžu být jiný po tom všem, co jsem zkusil.“ Jenže svědomí tentokrát odmítalo utichnout. Přímo před očima měl až příliš mnoho důkazů, že si jen lže do kapsy.

Nebe se už zatáhlo večerní modří, když zaslechl, jak kousek před jeho úkrytem někdo přerývaně šeptá. Hlas poznal, i když jméno už zapomněl. Celý den ji koneckonců sledoval, jak neúnavně běhá od jednoho raněného k druhému a ani na chvíli si neodpočine. Ainu mu o ní včera něco vyprávěla. O ženě, kterou její manžel beze slova opustil a která přišla o domov i o všechno, co roky budovala.

Zaslechl něco málo z jejího osamělého pláče. Byla to ona.

Pak přišla ta modlitba. Jako blesk z čistého nebe.

Adonaji, dej, ať ho ještě umím milovat.

Tuhle kapku projednou nedokázal smést ze stolu.

„Kaile, chlapče,“ řekl si tiše, když její hlas nakonec umlkl a ona vyčerpáním usnula. „Něco je s tebou špatně. Hodně špatně. Asi neumíš správně žít.“

Hlas uvnitř, ten, co ho celý den tak trápil a mučil, najednou utichl.

Kail věděl, že v tomhle s ním naprosto souhlasí.

« « » »

Kailovy uši nebyly jediné, které oné noci slyšely, co Liv volá k nebesům. A nebyl ani jediný, kdo se skrýval.

Fai pomáhala s raněnými a popálenými celé dopoledne a větší část odpoledne. Jenže pak přišel Ifrat se svým prohlášením a v nastalém zmatku se jí podařilo tiše vyklouznout. Stejně jí nebudu chybět, utěšovala se. Liv měla tolik práce, že si jí za celý den ani jednou nevšimla.

A ona už by nesnesla dál ošetřovat tyhle… tyhle…

„Každý, kdo nenávidí, je vrah, Fai.“ Aspoň, že ten nesnesitelný starý mrzout už je pryč. Dost na tom, že ji jeho slova honí, jako by byla nějaká kreatura s krví na rukou. No tak co! Nechce jim pomoct. Oni by jí taky nepomohli. Kdyby si troufli, nejspíš by se rádi přidali k té bandě, co tehdy…

Táta.

Uteč, Fai.

Mohl by se vrátit.

Nakonec usnula. Byla unavená a v malé skulince mezi několika ohořelými trámy vážně nebylo co dělat.

Probudila se až se soumrakem. Právě se chtěla vyhrabat ven z úkrytu a trochu se nadechnout čerstvého vzduchu, když venku zaslechla povědomý hlas.

Liv. Nesmí mě tu najít!

Uklidnila se, až když zjistila, že Liv po ní ani v nejmenším nepátrá.

Jenže pak se začala modlit.

Stejná slova, která na Kaila působila jako žhavé železo vypalující zhnisanou a nebezpečnou ránu, zkřivila půvabný obličej dospívající elfky odporem.

Tohle ze mě neuděláš, myslela si vztekle. Mám tě ráda, Liv, ne že ne. Byla jsi na mě hodná. Ale já asi nikdy nebudu takováhle domácí puťka, co poslušně doma čeká na toulavého manžela a lísá se k němu, ať jí udělá cokoli. Nebudu, rozumíš?

Jestli někdo ublíží mně, bude muset počítat s tím, že mu to vrátím. Když budu moct. Když to půjde. Oko za oko, Liv.

Tak to má být.

HLAS VOLAJÍCÍHO

Chyběla lítost. Skutečná lítost nad zlem, kterého se elf dopustil.

Nikde nebylo slyšet: „Co jsem to udělal?“ nebo „Je mi to líto.“ A pokud ano, tak většinou neupřímně.

Elfové litovali jen toho, že se nechali chytit. Že nebyli dost chytří a zruční, aby jim to prošlo jako všem ostatním.

Nelitovali, že udělali něco zlého.

Jediné, co je dokázalo odradit od páchání špatností, byla síla.

Když jim někdo vyhrožoval násilím, couvali a tvářili se ctnostně, jako by nic zlého neměli v úmyslu – a po straně přemýšleli, jak to příště navléct lépe a mazaněji.

Celý Innion byl plný obětí.

Stačilo vyjít ven ze dveří a zeptat se prvního elfa, na kterého jste narazili, a hned jste si mohli vyslechnout příběhy plné utrpení způsobeného druhými, sousedy i cizími, křivd a bezpráví, jež se dělo na nebohých a bezbranných nevinných.

Co tu ale kupodivu chybělo, byli viníci.

Za celý den jste nemuseli potkat ani jednoho.

Lei Ishmail, Pád Innionu

„Napravte svoje stezky! Odvraťte se každý od svého zlého jednání a učte se jednat správně! Dnes na vás Adonaj volá naposledy. Jestli ho neposlechnete, neobrátíte se k němu s pláčem a v pokání, přijde na vás ze severu zkáza. Město lehne popelem a mnoho z vás bídně zahyne.“

Ifrat procházel Innionem a město za ním vřelo.

„Da’nari, to je Da’nari!“ „Adonajův prorok!“ „Starý Ifrat se vrátil.“ „Ten měl už přece být po smrti.“

Ale některé věci jenom čas nezmění.

„Už zase prorokuje zkázu, sýček jeden.“ „Jako bychom neměli vlastních problémů dost.“ „Hej, Ifrate, pořád ta stará písnička? Hnusní hříšníci, chcípnete?“

Přesto se tentokrát pod posměchem skrýval strach. „Da’nari měl přece pravdu, nevzpomínáte?“ šeptali si elfové v zástupu. „Říkal tehdy, že přijde Zúčtování – a přišlo. Co když má pravdu i tentokrát?“

Nahlas ale mluvili jinak. „Jestli má na někoho dštít oheň z nebe, tak na ty nahoře.“ „Adonaj přece nebude trestat nás, když je tu tolik horších.“ „Všude kolem je klid, zase jen straší.“ „Innion je silný, nemůže se nám nic stát. Široko daleko není nikdo, kdo by se nám mohl postavit!“

Jen jednu věc byste v celém zástupu nenašli. Nebyl jí tam ani kousíček, ani malý střípek.

Nikdo ničeho nelitoval.

Všichni si v srdci svorně nesli jedinou myšlenku: Zatím to vždycky nějak dopadlo.

Ani tentokrát to nebude jiné.

« « » »

Rada šesti se o všem doslechla až za soumraku.

Právě zasedali, tak jak mívali ve zvyku, za večerních hodin v innionském paláci, když do místnosti vrazil udýchaný strážný.

„Je zpátky, pane,“ otočil se k Maelenu Illiorovi. „Da’nari je zpátky.“

Maelen nic nechápal. „Zpomal trochu,“ pokáral ostře strážného. „Kdo je zpátky.“

„Da’nari, pane. Ifrat Da’nari. Prochází město a vyhrožuje, že to tady podpálí.“

Maelena polil studený pot. Tenkrát jim nějak unikl. Měsíce přesvědčoval radu, že je třeba Ifrata umlčet, než jeho žvásty podnítí v už tak rozloženém Innionu vzpouru. Nakonec mu ustoupili. Báli se ho. Musel to ale zařídit sám. Potichu. Beze svědků. Jenže pochopové, které poslal, se vrátili s prázdnýma rukama.

A teď tu byl zase. Jeho osobní noční můra. Duch, který mu měl pořád dokola připomínat jeho přečiny.

„Co přesně říkal,“ obrátil se ke strážnému a vztekle praštil do stolu. „Musím vědět, co přesně říkal, ty tupče. Ne nějaké zkreslené povídačky.“

„Pane, elfové tvrdí, že přišel před pár hodinami.“ Strážný se ze všech sil snažil uklidnit, ale pohled na rozzuřeného Maelena a zkoprnělou radu šesti mu v tom příliš nepomáhal. „Prochází městem. A vyvolává, že jestli se neobrátíme k Adonajovi, město lehne popelem. Že na nás přijde zkáza. Prý ze severu, pane. Zkáza ze severu.“ Pak se jeho předstíraný klid rozpadl. „To by přece Adonaj neudělal, že ne?“ Hlas se mu třásl. „Jsme jeho lid. Je tu jeho chrám. Všichni kněží i proroci říkají, že ty nejlepší časy jsou ještě před námi. To přece nemůže…“

„Jistěže ne, hlupáku,“ přerušil ho navztekaně Maelen. „Ale o to vůbec nejde, nechápeš? Elfové jsou hloupí. Někteří mu uvěří. Mohl by způsobit paniku, nebo dokonce vzpouru. To si nemůžeme dovolit.“ Tentokrát se otočil na zbylé radní.

„Jenže co chceš dělat, Maelene?“ Maelen měl co dělat, aby si neodplivnul. Když přijde krize, spolehněte se, že Estrain Ilmallen rozhodí rukama a schová se do kouta.

„Ne, má pravdu, Maelene,“ přidal se Silmai Luthien, jako by Maelenovi četl myšlenky. „Nemůžeme se ho jen tak zbavit. Rozhodně ho nemůžeme zabít. To poslední, co potřebujeme, je, aby se z něj stal mučedník. Už tak si o něm spousta elfů myslí, že je to skutečný prorok – protože se náhodou trefil a předpověděl Zúčtování.“

„Nemůžeme ho tu nechat,“ rozkřikl se na ně Maelen. „Copak to nechápete? Vzbouří celé město. Jestli tu bude takhle žvanit dalších pár dní, elfové oblehnou palác a budou chtít naše hlavy na talíři.“

„Tak ho vyženeme ven z Innionu,“ navrhnul nesměle Estrain. „Když tolik bránil chudé, že je prý odíráme, tak ať si jde za nimi.“

„Brány tak jako tak hlídáme,“ přidal se Silmai, „i rozbořené hradby u chudinské čtvrti. A tam moc škody napáchat nemůže.“

„Stejně se s ním nakonec budete muset vypořádat,“ namítal Maelen zachmuřeně. „Já říkám, radši dřív než později.“

„Jistě, to všichni chápeme,“ uklidňoval ho Silmai. „Ale zrovna teď stojíme kvůli požáru v chudinské čtvrti na pěkně horké půdě. Nemůžeme si dovolit přikládat další polínka. Když ho teď vyženeme, uklidní se aspoň elfové tady v Innionu. A pak, až bude klid, můžeme se ho pěkně potichu zbavit.“

„A kdo ví,“ přisadil si Estrain, „možná to ta verbež za hradbami udělá za nás.“

Innion se už nořil do tmy, když ho konečně našli. Nebránil se. Šel s nimi bez odporu. Jen se ptal, jestli mu bude umožněno slyšení před radou. Potřebuje jim prý něco sdělit. Varovat je.

Strážní mu neodpovídali. Dle rozkazů. A dle stejných rozkazů mu otevřeli jižní bránu a nešetrně ho vystrčili ven za hradby.

Ještě chvíli tam stál a hleděl na pevně zavřené, okované veřeje. Pak se otočil a pomalu a velmi opatrně, protože už neviděl dál než na krok dopředu, se vydal směrem ke spáleništi.

Jak řekl Adonaj.

Stejně ho nebudou poslouchat.

« « » »

Aryan byl poslední ze zvědů, které vyslal do města. Ostatní se vrátili už dřív, ještě než Innion zavřel brány, a všichni měli dobré zprávy: Elfové vůbec nic netuší. Navíc mají dost starostí sami se sebou a spálenou chudinskou čtvrtí. Slušná část innionské stráže musí zůstávat v průlomu a hlídat, aby se rozhněvaná chudina nedostala do města.

Disma zdaleka ne poprvé v duchu chválil Meriho nový plán, protože kdyby zůstali u původního záměru, museli by se už u hradeb utkat s po zuby ozbrojenou a připravenou innionskou stráží.

Jenže Aryan nevypadal, že nese dobré zprávy. Ani zdaleka. Tvářil se hodně vyděšeně. „Dismo, jsme v pořádným průseru!“ vyletělo z něj hned při příchodu.

„A to jako proč, Aryane?“ Dismovi se jeho úkol moc nelíbil. Když mu Meri přidělil malou četu a poslal ho na jih od Innionu, napůl v žertu a napůl vážně namítal, že mu to přece nemůžou udělat a že přijde o všechnu legraci.

„Tohle není žádná sranda, Dismo,“ usadil ho velitel. „Budeme potřebovat každou pomoc. Paniku. Rozumíš? Aby nevěděli, kde jim hlava stojí a odkud na ně vlastně útočíme.“

Jenže teď to začalo vypadat, že měl Eivehu přece jen pravdu a bude jich zapotřebí.

„Dismo, městem prochází nějakej stařík a všem říká, že na Innion přijde zkáza ze severu. Ze severu, chápeš? Jak se to mohl dozvědět?“

Dismovi přeběhl mráz po zádech. Byli v průseru. V pořádným. Celý jejich plán stál na utajení a jestli po městě běhá nějakej elf a všem o nich na potkání vypráví, jsou v loji.

Paniku. Rozumíš?

Disma usilovně přemýšlel. Už o nás ví. Je příliš pozdě cokoli odvolat a ve skutečnosti ani nic odvolávat nechtěl – tohle byla jejich jediná šance. Takže musí nějak vyvolat dojem, že ve skutečnosti přichází z jihu. Vyděsit je. Vyvolat paniku. A doufat, že podplacení žoldáci ve stráži se opravdu budou dívat jinam.

„Uděláme ohně, chlapi,“ vysvětloval narychlo shromážděné četě. „Spoustu ohňů. Jako by se tu utábořila celá armáda. A ať na ně z Innionu pořádně vidí.“

« « » »

„Maelene, vstávej.“ Probouzel se jen pomalu a jeho žena s ním dál vytrvale třásla.

„No tak, už toho nech,“ ohradil se. „Co je tak důležitého, že mě budíš uprostřed noci?“

„Maelene, před domem stojí ostatní radní a několik žoldáků ze stráže,“ sdělila mu vyděšeně. „Chtějí tě vidět. Prý hned.“

S nahněvaným bručením se zvedal z lůžka. Ti mizerové to nejspíš zpackali a Da’nari tu pořád někde pobíhá. Jako by jim to neříkal. A teď má za ně tahat horké kaštany z ohně.

Jenže skutečnost byla mnohem horší.

„Maelene,“ vítal ho Estrain Ilmallen jako nějakého zachránce, „musíš jim něco říct. Nějak se s nimi dohodnout. Vysvětlit jim, že to takhle přece nejde!“ Poslední větu téměř zakňučel.

„Radní Illiore,“ vložil se do hovoru vysoký muž s insigniemi zástupce velitele innionské stráže. „Je mi líto, že jsme vás musel vzbudit uprostřed noci, ale situace je naléhavá.“

„To by radši měla,“ ucedil Maelen. „Jinak se můžete se svými frčkami rozloučit.“

„Víte, radní, v Gileadu to už nějakou dobu pořádně vře,“ začal Lin E’aenon opatrně.

„K věci, vojáku,“ zpražil ho Maelen.

„Jistě, pane. Z ověřených zdrojů jsme se doslechli, že pár gileadských vzbouřenců – a možná ne jenom pár – se chopilo zbraní a hodlají táhnout na Innion. Samozřejmě si netroufnou utkat se s námi v otevřené bitvě, ale chovají naději, že náhlý výpad Innion vyděsí, a ten bude ochotnější k určitým… ústupkům.“

„Kdy?“ Dostal ze sebe jediné slovo.

„Náš zdroj tvrdí, že zaútočí dnes v noci a pokusí se prorazit průlomem u chudinské čtvrti, radní. Je to jediná rozumná cesta do města.“

„Tak proč tady stojíte jako solný sloup, vojáku?“ rozkřikl se Maelen, aby zakryl náhlý strach. „Jak to, že už nepřipravujete obranu a nevoláte stráž do zbraně?“

„Je tu jedna komplikace, radní,“ odkašlal si E’aenon. „Jak víte, většinu stráže tvoří lidé. Mnozí z nich mají v Gileadu známé. Někteří rodiny. Zkrátka, nechce se jim bojovat proti vlastním.“

„Chceš říct, že to jsou zrádci,“ vyštěkl Maelen.

„To bych si nedovolil, radní,“ bránil se E’aenon. „Jen že se mezi nimi šíří takové nálady. Muži si říkají, že lidé už dost dlouho hráli v Innionu druhé housle a že by možná neškodilo elfům trochu pustit žilou.“

„Dost řečí.“ Maelenovi se konečně rozsvítilo. „Co od nás chcete.“

„Víte, radní, Gilead už roky trpí tím, že nemá naprosto žádný vliv na rozhodnutí rady. Lidé jsou kvůli tomu dost roztrpčení a nemusím vám jistě říkat, že se to týká i chlapů ve stráži. Ale kdybyste se jasně a veřejně zavázali, že, řekněme, z vděčnosti rozšíříte radu o dva zástupce Gileadu, myslím, že by byli ochotní bojovat. Za Innion, pane.“

Maelen kývnul na ostatní radní a společně se odebrali k němu do domu, aby se poradili.

„To je vydírání,“ hořekoval Estrain Ilmallen, „sprosté vydírání!“

„To jistě je,“ uklidňoval ho Silmai Luthien, „ale obávám se, že nemáme příliš na výběr.“

„Zatracení mizerové,“ rozkřikl se Maelen. „Vsadím se, že ten jejich ‚zdroj‘ to ví už aspoň měsíc. A kdoví, jestli sám nedodával zbraně.“

„Jenže i kdyby, co s tím teď naděláme,“ vložil se do hovoru Ranu Eimeri, čtvrtý člen rady a innionský pokladník. „Nemůžeme riskovat, že se ulicemi Innionu budou prohánět ozbrojení lidé. I kdyby Innion vyvázl jen s malými škodami, určitě by nás to stálo křesla. Přinejmenším.“

„Dáme jim, co chtějí,“ přimlouval se Silmai, „a vypořádáme se s nimi později. Tak jako s Ifratem.“

„Nepřipomínej tu tohle jméno!“ Maelen vyletěl jako čertík z krabičky. „O tom bláznovi nechci slyšet ani slovo, rozumíš? Jestli…“ Jen s námahou se opanoval. „Dobrá. Asi máte pravdu. Nemáme na výběr.“

Lin E’aenon na ně čekal s vědoucím úsměvem a zjevně si tuhle chvíli vychutnával.

„Ale nikdo ze stráže nesmí ani ceknout, rozumíte?“ kladl mu Maelen na srdce. „Jestli se to rozšíří a vypukne panika, počítejte s tím, že z toho vyvodíme vážné důsledky.“

„Jistě, radní, spolehněte se.“ Jistě, vážné důsledky, říkal E’aenonův úsměv. A jak to asi uděláte. Víc jak půlka všech innionských vojáků jsou lidští žoldáci, protože elfové si přece nebudou špinit ruce. Oba víme, že dneska teče do bot vám.

« « » »

„Co to u všech rohatých je?“ Kai Allisi stál na jižních hradbách a snažil se vší silou prohlédnout tmu kolem a nedat na sobě znát, jak moc se bojí. Společně s jeho elfskou četou ho probudili uprostřed noci a dle rozkazů se měl připravit k boji na jižních hradbách. K boji! Nebojoval už nejméně deset jar!

Teď s hrůzou hleděl na divadlo, které se mu rozvíjelo před očima. Jedno za druhým se na druhém břehu Innionu rozsvěcela světla. Nejprve plápolala, ale pak zjasněla a ustálila se. Deset. Dvacet. U padesáti přestal počítat.

„Víš, co to znamená?“ třásl svým desátníkem. „Víš, co to ksakru znamená?“

„Ne, pane.“ Rhys byl úplný nováček. Ještě mu pořád teklo mlíko po bradě.

„To znamená, že je jich sakra hodně, Rhysi,“ zaklel. „Jinak by se schovávali. Nehlásili by takhle celýmu Innionu, že jsou tady. Tolik ohňů, vidíš? Víš, kolik tam musí bejt chlapů?“

„Stovky.“ V desátníkově hlase byla slyšet zjevná bázeň.

„Kdyby jen to, Rhysi. Kdyby jen to,“ hořekoval Kai. „Tohle sami nezvládneme. Kdybychom měli pořádný hradby, tak by se to dalo, ale ten průlom je široký jak vrata. Neubráníme ho. Potřebujem posily. Stráž nebude stačit. Potřebujem i obyčejný elfy z Innionu, slyšíš? Vybudovat zátarasy. Rozdat jim naše rezervní zbraně.“

„Ale pane, podle rozkazů nesmíme nikomu nic říct,“ namítal Rhys. „Aby nevypukla panika.“

„Kašli na paniku,“ vyjel Kai. „A kašli na rozkazy. Radši paniku, než skončit s podříznutým krkem, protože nikdo neměl dost kuráže a filipa, aby varoval i občany města. Ty si myslíš, že s tímhle,“ máchnul rukou směrem ke stále většímu počtu světel na druhém břehu, „se to stejně nedozví?“

« « » »

Dozvěděli.

Zpráva se šířila Innionem jako lavina. Ženy budily své muže a soused souseda. Kai Allisi se osobně vydal do skladů innionské stráže a vydával přebytečné zbraně komukoli, kdo byl ochoten k boji. Všude panoval zmatek. I v průlomu, kde se narychlo stavěly barikády z převrácených vozů a čehokoli, co vyděšeným občanům přišlo pod ruku.

Největší panika ale vypukla v chudinské čtvrti. Příliš mnoho elfů, i těch zdravých, se ještě neodhodlalo uposlechnout Ilmallenovu nepřímou výzvu a zůstávali ve čtvrti. Prohledávali trosky. Někteří se snažili znovu vystavět své příbytky.

Ohně uviděli jen chvíli po stráži na hradbách. Dav se vytvořil pár okamžiků poté. Dav rozespalých, zoufalých elfů, kteří věděli, že něco je strašlivě špatně.

Stráže v průlomu je přivítaly s tasenými meči. „Nikoho nepustíte dovnitř, rozumíte? Ani krysu!“ zněly rozkazy velitele stráže. „I kdyby ta krysa měla špičatý uši. Možná právě s tím počítají a nasadili si mezi ty krysy ve spáleništi svoje agenty!“

Dav byl ozbrojený. Nože, klacky a kameny ale nemohly stačit proti zbrojím a mečům – a všichni to věděli.

Nakonec jim někdo řekl, co se děje. Někdo z vyděšených innionských stavějících zátarasy. Teprve tehdy nastal skutečný zmatek.

„Chcete nás nechat zabít!“ řvalo několik set hrdel vzhůru k innionským hradbám. Z jejich očí čišel vztek. Hněv.

A bezmoc.

Stráž nepovolila. Ani o píď. S vytasenými meči stáli v průlomu a světlo pochodní se odráželo na nahých čepelích.

Dav křičel. Řval. Sténal.

Ale netroufnul si udělat nic víc.

« « » »

Ifrat žije. On žije! Liv na chvíli nevnímala nic jiného. Ani rozrušené hlasy kolem, ani strach, který byl vidět v očích každého elfa i člověka. Měla oči jen pro tu sehnutou, zestárlou postavu, která se o holi belhala mezi rozhněvanými a vyděšenými elfy a snažila se je aspoň trochu uklidnit.

„Nemůžeme odejít,“ nabádal je. „Teď ne. Do Innionu nás nepustí. A nemůžeme tu nechat naše raněné a popálené. Je tu spousta takových, kteří by přesun nepřežili. A ještě víc takových, kterým by hodně přitížil. Ani je nemáme jak odnést.“

„Tak půjdeme sami!“ odpovídal mu vzteklý hlas zprostředka hloučku elfů, kteří se ještě nepřipojili k bouřícímu davu u hradeb. „Ať si aspoň my zachráníme život.“

„Tak si jděte,“ zpražil ho Ifrat. „Já tu zůstávám. Tam za řekou jsou gileadští. Nejdou po nás. Ukryjeme se. Budeme zticha. A snad nás nechají na pokoji.“

I já zůstávám, zpívalo Livino srdce. Jsem dítě Adonajovo, dcera Arina. Neopustím trpící v nouzi.

Ale byl to zase Ifrat, kdo převážil misku vah u mnoha vyděšených tváří. To jemu věřili. To kvůli němu s nimi nakonec zůstalo mnohem víc elfů, než se zpočátku odvážila doufat.

Nedivila se jim. I ona tu zčásti zůstávala právě kvůli němu.

Žije. Ifrat žije. Vrátil se.

« « » »

„Mám strach.“ Přiznání jí nakonec přešlo přes rty úplně samo.

„I já mám strach, Ainu,“ odpověděl po chvíli ticha Valen. Seděli spolu ve tmě kousek od hlavního stanu, pryč od hluku a zmatku pobíhajících elfů. Ainu tu na něho narazila při hledání nějakého úkrytu a po počáteční trapné chvilce jí udělal místo a pozval ji, aby si udělala aspoň v rámci možností pohodlí.

„Ty?“ nevěřila mu. „Vůbec nevypadáš vyděšeně. Tvůj táta je taky takovej kliďas. Vypadá, že ho nikdy nic nerozhodí.“

„To víš, že ho taky někdy něco rozhodí,“ usmál se Valen, „a já navíc nejsem ani zdaleka takovej kliďas jako on. A mám strach,“ dodal po chvíli. „I když to neznamená, že kvůli tomu budu pobíhat kolem a vykřikovat, že nás určitě všechny zabijou.“

„Myslíš, že má Ifrat pravdu?“ Tahle jiskřička naděje vypadala, jako by každou chvíli měla zhasnout. „Že nás opravdu nechají být? Jsme koneckonců elfové.“

„Já nevím, Ainu,“ přiznal Valen. „Ifrat nelže. Nikoho by nechlácholil falešnými nadějemi. Nikdy to nedělal. Ale nikdo neví, čeho jsou gileadští schopní.“

„Co budeme dělat?“ Její tápající ruka pevně sevřela Valenovy prsty. Kdovíproč si najednou připadala aspoň o kousek bezpečněji.

„Co bychom dělali,“ snažil se zlehčit situaci Valen. „Zalezeme do díry a nevylezeme, dokud se to nepřežene. A budem se modlit. Teda aspoň já budu. Jestli mohl Adonaj ochránit Ifrata před radou, může ochránit i nás.“

„Když já vlastně nevím, jak se to dělá.“ Kdyby jí teď ve tmě viděl do tváře, spatřil by, jak zrudla zahanbením.

„Co jak se dělá?“ nechápal Valen.

„No modlení,“ vysvětlovala. „Je to vlastně k smíchu, že? Vnučka bývalého velekněze a dcera jednoho z nejčastějších návštěvníků chrámu a neví, jak se modlit.“ Ale do smíchu jí nebylo. Spíš to znělo hořce.

„To není nic těžkého, Ainu,“ uklidňoval ji Valen, rád za to, že jsou projednou na půdě, kde se cítí aspoň trochu silný v kramflecích. „Je to, jako kdybys žádala svého tátu o pomoc. Prostě mu to řekneš a uvidíš, co udělá. Nic víc.“

„Táta je v Innionu,“ zašeptala. „A vůbec nevím, jestli by mě s prosbou o pomoc nevyhodil. Valene,“ obrátila se na něj s náhlou naléhavostí. „Myslíš, že se můžeme modlit i za něj? I když udělal, co udělal?“

„To víš, že můžeme.“ Navíc nevěděl, co strašného mohl vyvést otec takové milé dívčiny. „Modlit se můžeme vždycky. Ale je na Adonajovi, jestli a jak nás vyslyší.“ Konečně sebral odvahu, aby udělal to, co si přál už od chvíle, kdy si k němu přisedla. Pevně sevřel její ruku. Držel ji. Nepouštěl. S ujištěním. S láskou.

A začal se modlit.

« « » »

Kerach se vzbudil uprostřed noci. Jeho nejasný pocit, že slyší jakési rány, se změnil v jistotu. Kdosi mu bušil na dveře.

„Kerachu! Kerachu vstávej!“

Už rozeznával i hlas. Urychleně vstal a otevřel dveře. Lašti vpadla dovnitř jako vystrašený uragán.

„Je pryč, Kerachu. Devin je pryč!“

Snažil se ji uklidnit, ale dlouhou dobu z ní nemohl dostat víc než tyhle dvě věty. Nic nechápal. Bylo pozdě v noci, možná už spíš k ránu. Kam by asi tak mohl jít? A proč?

„No tak, ššš,“ kolébal ji v náručí, „pověz mi, co se stalo, maličká.“

„Je pryč, Kerachu,“ mlela pořád dokola svoji písničku. „Někam zmizel a zatím se nevrátil.“

„Ale proč? Co se stalo, Lašti?“ naléhal na ni.

Zvadla. A zatvářila se utrápeně. „Pohádali jsme se,“ šeptla. „Byla jsem… rozčilená. Asi jsem na něho byla hodně zlá, Kerachu. Tak dlouho jsme se ještě nikdy nehádali, ale já jsem už neuměla přestat. Po půlnoci odešel. Beze slova. Ani se na mě nepodíval.“ Rozplakala se. „A teď už je to několik hodin a on se pořád nevrací. Co když se mu něco stalo, Kerachu? A co když se už nebude chtít vrátit? Co si počnu?“

Kerach mlčel a jemně ji hladil po vlasech.

Neposlouchala jsi, dcerko, viď? myslel si. A teď se ti to vrací. Všechno se ti vždycky vrátí. Ale snad ještě není pozdě.

« « » »

Devin se vznášel vysoko nad zemí. Studený vzduch mu proudil kolem křídel, ale i přesto to v něm pořád vřelo.

Jak s ní má jednat, s touhle uhádanou semetrikou bez křídel, když si ho ani nevyslechne a jen pořád mele svoji. Jak jí hrozně křivdí. Jak se o ni špatně stará. Jak ji už nemá rád.

Aspoň že sem za ním nemůže. K něčemu ta zlámaná křídla přece jen jsou, ušklíbl se.

Jenže se nejspíš bude muset vrátit. Ať si je, jaká je, je to jeho žena, a musí se o ni postarat, zvlášť teď, když se blíží zima.

Ale netěšil se. Vůbec se tam netěšil. Domů. Jaké je to domů, když ho tam čekají jen hádky a sváry, pro nic za nic?

Začínalo svítat, když jeho zrak náhle upoutala jakási záře nad obzorem. Nebylo to slunce, ještě ne, ale zářilo to do kraje, jako by někde plálo tisíc ohňů zároveň.

Innion, uvědomil si náhle. Tam je Innion.

Hoří.

KARMÍNOVÉ OVOCE

Když učení kronikáři píší o zkáze Innionu, většinou se zdá, že přišla jako blesk z čistého nebe. Že náhle, z ničeho nic, někomu ruplo v palici a začala téct krev.

Jenže to není pravda.

Sklízeli jsme vlastní úrodu.

Gileadští by vůbec nepřemýšleli, že se chopí meče, kdyby mnozí z nich nebyli zoufalí. Proč by to jinak dělali? Prostý, poctivý, obyčejný občan, žijící vprostřed klidného města, ba ani takový, kterému se nevede zas až tak dobře a musí se ohánět, aby se nějak protloukl, nebude sahat po meči.

Mohl by mnoho ztratit. Většinou mnohem víc, než by mohl získat.

Pokud se tedy podíváme na zkázu Innionu, vidíme zoufalé činy zoufalých lidí i elfů. Ptáme-li se, proč byli zoufalí, pak zjistíme, že mnozí kvůli bláznivým skutkům z vlastní minulosti, dobrovolným dluhům a závazkům, jež nebyli schopní naplnit – a jiní kvůli bezpráví a odírání.

Budeme-li hledat kořeny, ze kterých ono bezpráví a čím dál tíživější daně vyrostly, zjistíme, že většinou měly za úkol zalepit nějakou díru z minulosti, díru vzniklou o něco menším bezprávím a o něco menší hloupostí a nepravostí. To vše se navíc nedělo „proti vůli lidu“, ale se schválením většiny Innionu, který z každého ukradeného koláče také dostal svůj kousek.

A protože chyběla lítost, nikdo se nikdy nezastavil.

Dál jsme vršili hřích na hřích, nepravost na nepravost, bezpráví na bezpráví.

Ale když pak vyrostla úroda, karmínové, krvavé ovoce, byli jsme tak překvapení. „Jak se to mohlo stát?“ ptal se jeden elf druhého. „Proč to na nás Adonaj dopustil?“ sténali zbožní elfové u jediné zdi, která zbyla z kdysi honosného chrámu.

„Vyrostla vaše úroda,“ volala na ně moudrost ze všech stran. „Sklidili jste jen to, co jste sami tolik jar rozsévali.“

Volala tak hlasitě.

Přesto si nejsem jistý, že ji vůbec někdo slyšel.

Lei Ishmail, Pád Innionu

Meri věděl, že jsou před nimi už jen poslední minuty. Se svými muži se skrýval pod pláštíkem tmy co by kamenem dohodil od vysokých innionských hradeb a snažil se nedat na sobě znát rostoucí vzrušení – i obavy.

Ne z elfů. Innion byl celkem tichý, tedy aspoň ta část, u které se nacházeli. Nezdálo se, že by něco tušili. Kdyby ano, nejspíš by na hradbách i před nimi čekala celá innionská stráž, protože vykrmení vepříci z bohatších čtvrtí by jistě nedopustili, aby se jim ulicemi proháněly lidské krysy.

Ale neznal dost dobře své muže. Jistě, několik měsíců je cvičil, ale nikdy s nimi nebyl v ostrém boji. Dnes to bude poprvé. A mají jen jednu jedinou šanci.

„Innion vyschne asi dvě hodiny po půlnoci,“ vysvětloval jim jen o pár hodin dříve. „Tou dobou už musíme být na místě a vyrazit hned, jak to bude možné. Až se dostaneme do města, nechci vidět řádící bandy. Chci vidět disciplínu. Poteče krev. Pokud možno elfská. To je mi jasné. Ale taky pochopte, že nakonec na nás vyběhne i stráž a s tou nebudou žádný žerty. Jestli se z vás stane vraždící stádo a rozprchnete se po domech za zábavou a zlatem, oddělaj nás jednoho po druhým. A žádné žhářství. Oheň by mohl zničit i nás.

Chlapi říkali, že hráz by měla Innion udržet několik hodin,“ dodával. „Voda se vrátí až pár hodin po úsvitu, možná až v poledne. Do té doby musíme všichni zmizet. Kdo nezmizí, zaklepe bačkorama.“

Pak se usmál. „Dobrý lov, chlapi. Tahle škodná už vážně potřebuje trochu probrat.“

Jenže i přes jasné rozkazy si vůbec nebyl jistý. Nevěděl, jestli se jeho muži dokážou udržet a zachovat kázeň. Tím spíš, že si v tomhle už nebyl úplně jistý ani sám sebou.

Jeho meč hladověl po krvi. Elfské krvi. Za Gilead. Za všechno, co mu udělali. Za zoufalství uplynulých jar, kdy se musel dívat, jak všechno, co vlastníma rukama vybudoval, kousek po kousku mizí a rozplývá se.

Hladina Innionu konečně začala klesat.

« « » »

„Jsou na severu! U chrámu!“ Přes hluk rozzuřeného davu a rozčilené hlasy strážných i innionských občanů ten hlas nejprve nikdo neslyšel. „Lidé! Gileadští!“ volal naléhavě a postupně sílil, jak k zátarasům přibíhaly další vyděšené postavy z nitra Innionu.

Nakonec si zmatku všimla i stráž.

„Jak můžou být v Innionu?“ třásl Lin E’aenon prvním poslem, který mu přinesl tuhle nepochopitelnou zprávu. „Brány jsou zavřené. Přes hradby se nedostanou. Je to nějaký trik!“

„Ne… nevím. Já nevím, sakra!“ rozkřikl se zjevně zoufalý elf. „Mám tam rodinu. Děcka! Nějak se dostali do ulic. Rabujou. Vraždí nás. Musíte nám pomoct!“

„Innion, pane,“ ze tmy se vyloupla silueta zjevně udýchaného strážce, který právě přiběhl odkudsi z hradeb. „Innion vyschnul. V celý tý zatracený řece není dost vody, abyste si mohl zaplavat.“

Zástupce velitele innionské stráže zbledl jako stěna. Weylene! Cos to udělal, ty parchante! Cos nám to všem udělal?

„Veliteli! Musíme něco udělat. Veliteli!“ Chvíli vůbec nevnímal, že na něj někdo mluví. Že s ním třesou. Rozklepala se mu kolena. Weylene!

„Okamžitě zpravte Ismira,“ vyrazil ze sebe. „On je přece zatracený velitel!“

Ismir Ra’eini si nejdřív musel sednout, jinak by ho možná taky zradily nohy. „V Innionu?“ nechápal. „Jak se tam mohli dostat?“

Jakmile ale získal ucelenější obrázek, už neváhal a okamžitě začal štěkat rozkazy. Stráž se stáhne do Innionu. Po četách. Ty, které jsou už teď shromážděné na jednom místě, půjdou první – jako průzkumníci. Nikdo neví, kde jsou a kolik jich je, a nemůžou si dovolit naběhnout do nějaké pasti. Priorita je chrám a nejbohatší čtvrť. Když narazí na odpor, nikoho nešetřit.

V průlomu zůstane jediná četa. Je to možná riziko, ale dvojitou past nejspíš nenachystali. Ty ohně jsou jen léčka. Divadýlko. Všichni ozbrojení civilové taky dostanou pokyn, aby tu zůstali, a mělo by to stačit na jakoukoli záložní skupinu, která by na ně mohla vyběhnout.

Ismir Ra’eini nepočítal jen s jedinou věcí. Že elfové zůstanou elfy a jak jde do tuhého, nikdo nikomu nevěří a každý se stará jen sám o sebe.

Jakmile téměř celá stráž zmizela v nitru Innionu, změnil se šepot mezi elfy na zátarasech v hukot. „Jsou tam naše rodiny!“ „Ti bastardi se na ně vykašlou a budou chránit jen hlavouny.“ „Přece si nenecháme vypálit baráky. Od čeho máme v rukách meče?“

Jediná četa stráže, která v průlomu zůstala, najednou s hrůzou zjistila, že stojí téměř sama proti rozzuřenému davu elfů ozbrojených klacky, dýkami a kameny.

Které náhle začaly létat.

« « » »

„Nechoďte tam. Nedejte se strhnout ke zlému.“ Ifrat Da’nari stál s malou skupinkou elfů, která se ještě nepřidala k davu, a pozorovali, jak poslední strážní vyklízejí pozice a chudí se s jásotem hrnou průlomem do města.

„To oni nám tohle všechno udělali!“ zařval jeden z elfů, mohutně stavěný hromotluk. „Teď je můžem přinutit zaplatit!“

„A pak co?“ Ifratův hlas byl jako vykovaný z oceli. „Co bude potom? Oni vám to taky oplatí a vy jim pak v noci přijdete povraždit děti? Vždyť ani nevíte, kdo to tady podpálil!“

„Kdo jiný to mohl být,“ přisadil si druhý. „Sme si to asi udělali sami, ne?“

„Jděte si, jestli chcete,“ vyzval je starý elf. „Stejně vám nezabráním. Ale varuju vás. Každého jednoho z vás. Jestli přiložíte ruku k tomu, co se teď děje v Innionu, jestli tam půjdete a budete ničit, pálit a rabovat, zemřete. Každý, kdo vejde do Innionu, zahyne. Mečem nebo ohněm. Nikdo z vás neunikne.“

Zmlknuli. Náhle.

Nezabránil by jim. Každý z nich by toho staříka přepral jednou rukou. Jenže on se s nimi prát nemusel. Ifrat Da’nari. Adonajův prorok.

Stáli tam v pochmurném mlčení a sledovali, jak se vítězný dav chápe pochodní a odhozených a záložních zbraní.

„Vypalte to!“ ozývalo se mezi nimi čím dál tím častěji. „Dáme jim ochutnat vlastní medicínu.“ „Ať se smaží!“ „Papaláši první!“

Dav vyrazil.

« « » »

Oheň.

Všude byl oheň.

Proplétal se mezi mladými stromky innionského parku, s praskotem objímal stánky na tržišti, nenasytně vtrhával do domů a ničil, co se mu zachtělo. Zachvacoval chudé i bohaté, lidi i elfy, nebral ohled na osobu ani postavení, ba ani pýchu Innionu, nádherný a stajaří starý Adonajův chrám, nehodlal nechat nedotčenou.

Kamkoli zavítal, přinášel s sebou strach. Děs. Hrůzu.

Protože nebylo kam utéct.

Kam se schovat.

Obklíčil je.

Mezi plameny se míhaly meče. Bylo slyšet sténání raněných a ubíjených. Výkřiky nenávisti. Nikdo už nevěděl, kdo proti komu vlastně bojuje. Tma zrádně přikrývala neskutečný zmatek. Z gileadských se stala zvířata. Vraždili na potkání, se smíchem vráželi meče do hrdel a pronásledovali křičící oběti.

Ani mezi elfy to nebylo o nic lepší. Když ctnostní innionští občané zjistili, že jim stráž blokuje přístup do hlavní čtvrti a odmítá je pustit, zableskly se meče a několik vojáků se válelo ve vlastní krvi.

Pak přiběhli chudí. Jako vichřice, jako pomstychtivý vítr se hnali ulicemi, sekali a bodali a bylo jim jedno, do koho. „Vypalte to!“ „Ať se smaží!“

Oheň byl neúprosný, požíral nalevo i napravo, útočníky i pobíjené.

Nad Innionem vzešel úsvit, krvavě rudý úsvit.

Jeho poslední.

« « » »

Meri se probíjel ulicemi. Za zády měl rozžhavené peklo a po boku už jen posledních pár mužů. Kam zmizeli ostatní, netušil. Jeho plán byl na cucky. Innion byl pořád bez vody, což teď hlavně znamenalo, že nikdo nemohl pořádně hasit, ale severní stranou ven z města nemohli. Sever měl za zády. Žhnul jako rozžhavená pec.

A oheň se blížil.

„Musíme se dostat k průlomu!“ zařval na zbylé muže. „To je jediná šance.“ Semknuli se ještě blíž k sobě a vytrvale, kousek po kousku se snažili dostat na jih.

Začalo svítat. Meri si všimnul, že už proti nim nestojí stráž, která nejspíš zůstala u chrámu a v hlavní čtvrti, aby bránila krky nejbohatších občanů města. A nejspíš taky bídně uhořela, pomyslel si s hořkým zadostiučiněním.

Pobili několik elfů v otrhaných šatech, kteří se zjevně snažili založit požár i v téhle čtvrti. „Vidíš ty mizery?“ křikl na něj Rins. „Voni to podpálili. Zahlíd’ jsem je i v hlavní.“

„Tak už nic nepodpálí,“ procedil Meri mezi zuby a ze všech sil se snažil odolat pokušení udělat z těch pár mrtvých těl krvavou kaši. Jeho plán byl v troskách. Je konec. Nebude žádné vyjednávání. Žádný mír. Žádná dohoda. Žádný návrat domů. Za tohle je elfové pobijou jako prasata. Z lidí bude lovná zvěř. Gilead skončí úplně stejně jako Innion. A to všechno kvůli pár otrhaným, prašivým krysám, které si přišly kopnout do vlastních.

Nakonec vyklopýtali za hradby. Na posledním úseku cesty už téměř nenarazili na odpor. Většina elfů utekla před řáděním chudiny do nitra Innionu a těch pár, co tu zůstalo, mířilo stejným směrem jako oni a zdaleka se jim klidili z cesty.

„Řek bych, že asi už vím, proč to podpálili,“ vydechl Rins, když jim první paprsky nového dne odkryly pohled na to, co kdysi bývalo chudinskou čtvrtí.

Meri stál a nebyl schopen slova. Weylen. To musí být jeho práce. Věděl jsi, že jdeš do spolku s ďáblem. Ale tohle…

Tohle jsi opravdu chtěl?

Jeho hněv se ale vůbec nezmenšil. „Jsou to krysy. Zatracený krysy. A to jsem je chtěl ušetřit. Zlodějíčky a žháře.“ V mysli mu uzrálo pevné rozhodnutí. „Jestli tu někoho najdeme, pobijte je. Do jednoho. Možná nám nevyšly plány, ale nějakou práci ještě můžem udělat pořádně. Probereme škodnou.“

« « » »

Prozradili je ranění.

Přes úpěnlivé prosby a nabádání nedokázali zůstat úplně zticha a ani přístřešek, ve kterém ležely ty nejhorší případy, se nemohlo podařit pořádně zamaskovat.

Když se ty kroky a hrubé hlasy přiblížily až ke stanu, Fai se vyděšeně schovala do rohu pod lůžko.

Pak vrazili dovnitř. Jedinou větší plachtu, kterou se jim podařilo sehnat, bezohledně rozpárali meči, aby měli světlo na krvavou práci. A v očích se jim nezračila ani kapka slitování, jen zoufalé odhodlání a pomsta.

Jen jedna osoba se nesnažila ukrýt nebo utéct a vyběhla jim vstříc.

„Tohle přece nemůžete udělat!“ křičela Liv ze všech sil. „Jsou to ranění. Nic vám neudělali. Celý Gilead se za vás bude stydět!“

Její pláč ale narazil jen na hluché uši. První z mužů beze slova pozvedl meč.

„Liv?“

Ruka, která se už už napřahovala, náhle klesla. Odněkud zezadu se ozval hlas, který snad už nemohl být překvapenější.

„Co tu děláš?“ Meri se prodral dopředu a hrubě odstrčil vojáka, který mu stál v cestě. „S nima?“ máchnul s odporem rukou směrem k otrhaným postavám na lůžkách a skrývajícím se v temných částech přístřešku.

„Meri?“ Liv nemohla uvěřit vlastním očím. „Ty žiješ?“

„Žiju,“ odplivl si, „ale jen tak tak. Díky tady tvým kamarádíčkům.“ V hlase mu zaznělo jasné obvinění.

„Meri, tohle jsou ranění,“ naléhala na něj s prosbou v očích. „Oni nic nepodpálili. Jak by mohli, když tu celou dobu leželi?“

„Všichni jsou stejní!“ rozkřikl se na ni. „Kdyby se mohli hýbat, byli by s tou chamradí v Innionu a taky by přikládali polínka.“ Vytáhl meč.

„Ne, Meri,“ Liv se mu roztřeseně postavila do cesty. „To nesmíš udělat. Nic neprovedli. Jestli je chceš zabít, budeš muset nejdřív zabít mně.“

Za celý život ji nikdy, ani jednou neuhodil. Ani když měl nejhorší kocovinu, ani v největších úzkostech.

Až teď.

Ležela na zemi, ruku na tváři a v očích jí pálily slzy. „Ty děvko!“ řval na ni. „Ty se za ně ještě budeš přimlouvat? Všechny nás zabili, slyšíš? Všechny! Nejen moje chlapy. Dobrý chlapy. I Gilead. Naše přátele a známý. Budoucnost. Tohle elfové nenechají bez odplaty. Protože tihle bastardi, kteří by nepomohli ani vlastní matce, si museli jít kopnout do vlastních.“

Nadechl se. „Už tě nechci nikdy vidět, rozumíš? Nikdy! Pro mě jsi mrtvá.“

A pak byl pryč.

Fai se odvážila vylézt ze svého chabého úkrytu až za hodně dlouhou chvíli.

Byli pryč. Nechali je žít.

Liv seděla na podlaze u vchodu do stanu a usedavě plakala.

« « » »

Našla ho těsně před polednem.

Ležel na břiše, s hlavou zabořenou do země, v malém hájku, který unikl žhoucímu peklu. Jen pár kroků od něj v korytu Innionu znovu jiskřila a vířila voda.

V zádech měl nůž.

Ostatní ho opustili. Buď si mysleli, že je mrtvý, nebo utíkali před nemesis, která je pronásledovala z chudinské čtvrti.

Fai nedokázala přesně odhadnout, co se tu vlastně stalo. Nejspíš narazili na pár rozzuřených elfů z chudinské čtvrti a ti jim dali to, co měli zrovna po ruce – nůž do zad. Možná je sledovali, kdoví.

„Patří ti to,“ odplivla si směrem k neznámému vojákovi, který tu ležel, pár kroků od řeky a rýhy v zemi tiše svědčily, jak zoufale se snažil doplazit k vodě.

Pak si všimla, že ještě dýchá.

Ve snech to bylo mnohem jednodušší. Tam neměla srdce až v krku, nebála se, že by se najednou mohl pohnout a srazit ji k zemi. Nemusela překonávat odpor, který se v ní náhle ozval.

Nebude rohožka. Už si s ní nikdo nebude zahrávat. Musí počítat s tím, že jestli jí ublíží, vrátí se jim to. Vrátí jim to. Jak jen bude moci.

Nůž částečně uvízl v drátěné košili. Nedostal se moc hluboko. Možná i proto pořád dýchal, i když jen přerývaně, oslabený ze ztráty krve.

„Ty. Už nikomu. Neublížíš!“ zašeptala.

A zatlačila.

Přestal dýchat. Celé jeho tělo najednou jako by zvláčnělo, splihlo. Fai s náhlým úlekem hleděla na tvář, kterou odněkud znala, kterou už dřív někde viděla.

To je ten, co praštil Liv! Její…

Do úst jí vystoupala žluč.

A ten, co mě tehdy v Gileadu pustil do knihovny. Byl na mě hodný…

Každý, kdo nenávidí, je vrah, Fai.

Otočila se a utekla.

SOUD A MILOSRDENSTVÍ

Tohle všechno píšu několik jar po zkáze Innionu, ale přesto si myslím, že většině z vás unikla ta až příliš zjevná ironie.

Kdo nakonec dopadl nejlépe? Kdo se dnes, když něco vody uplynulo od všech těch bolestných událostí, má nejlépe?

Je to s podivem, ale jsou to ti utlačovaní, ti, které kdysi obrali o veškerý majetek a s posměchem je vyhnali z Innionu i všech elfských měst. Ti, kdo si mezitím stihli vybudovat domy a příbytky tam, kde je oheň a vzájemné šarvátky a bojůvky, které vypukly po požáru Innionu, nespálí.

Okřídlení možná nejsou nejbohatší ze všech pohrobků Innionu, ale jen v Temerské vrchovině se elf ani člověk nemusí obávat o život. Je tam klid. Pokoj. Není tam o co válčit a o co bojovat. A krutá první jara dala vyrůst nádherné úrodě.

Je to, jako by nám někdo chtěl poslat jasnou zprávu:

Vezměte zdravou, dobrou rostlinku, zasaďte ji do těch nejkrutějších podmínek – a ona se přizpůsobí, zakoření, vykvete a vydá plody a i ptáci se přijdou skrýt do jejího stínu.

Vezměte špatnou, křivou rostlinu s mnoha trny, které zraňují každého, kdo k ní přijde, a zasaďte ji do té nejlepší půdy, dejte jí to nejlepší možné zaopatření – a ona stejně nakonec uhyne.

Faeri byli ta dobrá rostlinka. To nejlepší, co v Innionu bylo. Zakořenili. Prospívají. Rostou. I tam, kam jsme je vyhnali.

My jsme padli. Se vším bohatstvím a slávou, se vším, co nám odkázali předkové, s nejlepší půdou, s největším vojskem široko daleko. Nic z toho nestačilo, protože jsme si svůj rozsudek nesli sami v sobě a sami sobě byli tím nejhorším nepřítelem.

Ale snad ještě není konec. I když zatím jenom vidím, jak ctižádost válčí na hromadě popela o zbytky z kdysi bohaté hostiny Innionu, snad se nakonec poučíme.

Snad.

Lei Ishmail, Pád Innionu

„Přilétají faeri! Okřídlení jsou tady!“

První pomoc pro ubohý zbytek elfů, který vyváznul ze žhoucího pekla Innionu, nepřišla od vlastních. Většina z nich se nakonec shromáždila ve spáleništi chudinské čtvrti, jediného místa, kam se už oheň nemohl dostat, a někteří se zkusili vydat do okolních vesnic. Naráželi na strach a nedůvěru. Jen málokdo jim otevřel dveře. Jen málokdo pomohl. Místní elfové si dobře pamatovali, co se stává, když otevřete dveře otrhaným příslušníkům vlastního druhu.

Kolem poledne se na nebi objevila první křídla. Zářila jako duha proti polednímu slunci, zářila jako naděje.

Faeri přinesli víc než naději. Přinesli pomoc. Milosrdenství. Z toho mála, co měli, pomáhali elfům projít nejhoršími dny a hodinami.

Na Ifratovo naléhání nakonec Kerach nabídl přeživším, že jim Lisbeth a ostatní vesnice okřídlených poskytnou útočiště. „Nebude to jednoduché,“ snažil se elfy spíš odradit. „Blíží se zima a zimy v Temerské vrchovině bývají drsné. Přežíváme, ale je to jen tak tak.“

Mnoho elfů jeho nabídku nepřijalo. Rozprchli se do Almarilu a ostatních elfských měst, někteří za blízkými či vzdálenými příbuznými, jiní s jiskérkou naděje, že by se v nich snad mohli nějak uchytit.

Liv šla. Ani ji Ifrat nemusel moc dlouho přemlouvat. Do Gileadu se vrátit nemohla, ne po tom, co… a elfové by ji nepřijali. Byla člověk. Lidé teď mezi elfy nebyli dvakrát populární. A když jí Ifrat představil jednoho mladého faeriho s tím, že právě on mu před několika měsíci přinesl zprávu o Livině manželovi a že se o ni postará, bylo rozhodnuto.

Fai šla s ní. Nebylo to žádné překvapení. Neměla kam jít. Ale když se rozhodli přidat i Aravel a Wynn, a dokonce i mladý Valen s Ainu, které čím dál tím častěji vídávali, jak se drží za ruce a dívají se jeden na druhého, měla slzy v očích.

„Taky moc nemáme kam jít,“ vysvětloval Aravel. „Nemáme žádné blízké příbuzné a kdoví, jak by nás přijali ti vzdálení. Ani rodina Ainu to nepřežila. To, co jsme měli, zůstalo tam,“ ukázal na dýmající trosky. „A bude nám ctí,“ usmál se unaveně na Liv. „Musím říct, že by se mi nechtělo tě teď opustit.“

Vyrazili až za pár dní, které strávili v jednom kole. Až poté Liv uznala, že mohou s klidným svědomím opustit těch pár raněných a popálených, kteří přežili a stále ještě potřebují péči, a zanechala je v rukou jejich vlastních lidí.

Přidal se k nim nakonec i Kail. „Ne kvůli tobě,“ vysvětloval Ainu, když se ho trochu podezíravě ptala. „Je mi jasný, že mezi náma je konec. Ublížil jsem ti. Je mi to líto,“ lezlo z něj jako z chlupaté deky. „Ale stařík mi říkal, že byste mě vzali,“ kývnul směrem k Ifratovi, který zrovna něco trpělivě vysvětloval Wynn a Aravelovi.

„Ne, já nepůjdu,“ oznamoval jim pevným hlasem. „Rád bych, Wynn,“ usmál se na uplakanou elfku, „ale Adonaj tu pro mě má ještě nějakou práci. Navíc bych pro vás byl stejně přítěží. V Lisbeth budou potřeba silné ruce, ne tyhle moje hůlčičky.“

„To přece není pravda, Ifrate, a ty to víš,“ naléhali na něj a naléhali dlouho, ale nedal se přesvědčit.

Nakonec vyšli.

Ifrat stál u zátočiny Innionu a ještě dlouho se za nimi díval – a oni se ještě dlouho otáčeli.

Devin aen Urien se těšil domů.

Jako talisman si na srdci nesl vzpomínku na noc, kdy se vrátil do Lisbeth s tou strašlivou zprávou. Vyběhla mu vstříc. „Devine, promiň,“ vzlykala v jeho objetí. „Je mi to tak líto. Nechtěla jsem.“

I když se mu pořád nechtělo věřit, že se Lašti od té chvíle ve všem a navždy změní, hluboko v jeho nitru se něco pohnulo. Za poslední měsíce se mu nikdy neomluvila. Ani jednou. Ať už z jejích úst slyšel sebenesmyslnější urážku a sebehloupější obvinění, nikdy po ní nenásledovalo „promiň“.

Až teď.

Devin to nikdy se slovy moc neuměl. Ale kdyby dokázal ukázat prstem na pocit, který mu celou cestu do Lisbeth rozehříval srdce, možná by mu říkal naděje.

Jdou domů.

Domů.

« « » »

Bez Innionu jako hlavy se celá elfská říše rozpadla. V plné nahotě se ukázaly všechny praskliny a trhliny, na povrch vyplavaly staré křivdy i vlastní ambice. Jednotliví správci měst se začali hádat, které elfské osídlení má nahradit Innion jako hlavní město a centrum elfie.

Nikdy se nedohodli.

Nikdo neustoupil. Nikdo nebyl ochotný k jakémukoli kompromisu. Innion se rozpadl na jednotlivé kraje a provincie, které se jedna s druhou přetahovaly o pohraniční území a zbytky kdysi mocné říše. Některá města i vesnice se rychle dostaly do područí okolních národů, které neměly příliš důvodů Innion milovat, a elfové z nich v panice utíkali pod ochranu některého z mnoha čerstvých svrchovaných pánů.

Sny Olina Weylena se nikdy nenaplnily. Gilead se pod jeho vedením pokusil zapojit do šarvátek o moc nad zbytky říše, ale brzy se ukázalo, že i mezi gileadskými jsou různé skupiny a frakce a každá má úplně jiný názor na to, co by se mělo dělat.

Olina nakonec jednoho rána našli před jeho dveřmi s dýkou zaraženou v zádech. Říkalo se, že ho nechal odpravit jeden z jeho odpůrců v radě města, ale nikdo nic nevěděl jistě.

Elfům, kteří se uchýlili do Lisbeth a ostatních vesnic faeri, začal nový život – i když v poněkud drsných podmínkách. První zima byla krutá a nebýt obětavosti, se kterou se okřídlení starali o nenadálé hosty, mnoho by jich zahynulo.

V létě pak Lisbeth slavila další svatbu, na které nevítali snoubence ve vzduchu. Valen a Ainu se po několika měsících, kdy se v každé volné minutě snažili najít jeden druhého, konečně rozhodli uzavřít manželský svazek.

Aravel se tvářil vážně, ale Wynn se smála a radovala jako malá holčička.

Kail se v těžkých podmínkách Lisbeth a s pomocí a příkladem ostatních naučil píli a vytrvalosti, která mu kdysi tolik chyběla v Innionu a postupně se stal jedním z nejváženějších občanů vesnice. I on založil rodinu a poctivě, rok za rokem, měsíc za měsícem, budoval, stavěl a pracoval, aby nebyli závislí na druhých, ale naopak jim mohli pomáhat.

„Jeden starý elf mi kdysi dal šanci,“ vyprávěl pak po mnoha jarech svým vnoučatům a pravnoučatům. „Snad jsem ji nepromarnil…“

Bylo by krásné, kdybychom mohli říct, že Devin a Lašti se už nikdy nepohádali ani si nevjeli do vlasů. Ale nebyla by to pravda. Přesto se od oné noci v jejich domě něco změnilo a Devin stále častěji zjišťoval, že se skutečně z celého srdce těší domů. Tím spíš, že se jejich domov během následujících jar rozrostl o dvě malá, okřídlená stvořeníčka, která do něj vnesla spoustu radosti.

Když ale byly mladší dceři teprve tři jara, navštívila Lisbeth jakási neznámá horečka a mezi jejími oběťmi byl i mladý Urienův syn. Lašti se během jednoho roku znovu vdala – v Lisbeth si málokdo mohl dovolit zůstat sám, tím spíš, když měl na krku dvě malé děti. Ale svým dcerám často vyprávěla o jejich otci, který na ně snad někde tam u Adonaje čeká a jednou se s ním setkají.

Liv se už nikdy znovu nevdala. Přijal ji k sobě Kerach, ale žili spolu jen jako dva velmi dobří přátelé. Přestože se často vyptávala pocestných a zvlášť těch z Gileadu, o Meriho osudu se jí nepodařilo zjistit vůbec nic. „Stejně mám v životě spoustu radosti,“ říkávala pak dvěma malým, důvěřivým tvářičkám, když se slzami v očích přicházela na návštěvu k milované Lašti. „Mám přece vás, ne?“

Jen Fai Eleia chodila vesnicí jako stín a její tvář jen zřídkakdy prozářil opravdový úsměv. Přestože se jí mnohokrát ptali, co ji trápí, nikdy jim neodpověděla.

A klopila oči k zemi, aby se nemusela podívat Liv do očí.

DOKUD NEPŘIJDE

Jaké svědectví o tobě vydám, čemu tě připodobním, innionská dcero?

K čemu tě přirovnám, čím tě potěším, panno, dítě elfů?

Tvá těžká rána je veliká jak moře, kdo tě uzdraví?

Tvoji proroci ti zvěstovali šalebná a bláhová vidění,

neodhalovali tvoje nepravosti, aby změnili tvůj úděl.

Vidění, která ti zvěstovali, byla šalba a svody.

Tleskají nad tebou rukama všichni, kdo jdou kolem,

syknou a potřesou hlavou nad innionskou dcerou.

„Toto je město, o němž se říkalo: Místo dokonalé krásy k potěše celé země?“

Ifrat Da’nari, Pláč

„Vezmeš mě už k sobě, Panovníku?“ Ifrat Da’nari seděl nad Innionem, v rukou měl čerstvě popsaný pergamen a po tváři mu stékaly slzy. „Neviděl jsem už dost trápení a ničení? A neslíbil jsi mi snad, že už mi dovolíš umřít?“

Byl tady. Byl s ním. Vždycky byl s ním. Ale zatím mlčel.

„Adonaji, jak se tohle mohlo stát. Proč? Copak jsme neměli ty nejlepší zákony? Ta nejlepší ustanovení? Nezasadil jsi nás snad ty sám? Nedal jsi nám vyrůst?“

„Ty víš, proč, Ifrate,“ odpověděl mu konečně milovaný přítel. „Moje zákony byly napsané všude po celém Innionu – na stěnách chrámu, na veřejích domů, v učebnicích pro malé děti – jen na jednom místě ne: v elfských srdcích.

A i teď, když je zkáza dostihla, jen málokdo chce změnit svoje cesty. Spíš udělají ze Zákona viníka, řeknou: ‚Podívejte se, jak to dopadlo, když nám vládl Adonaj!‘ a místo aby přikázání napsali i na svá srdce, pokusí se je vymazat ze země živých.”

„To nemáme žádnou naději, pane? Ani jiskérku? Musíme vždycky znovu opakovat vlastní chyby?“

„Pamatuj na to, co jsem ti říkal,“ napomenul ho Adonaj jemně, „na to, co máš zapsáno i tady, ve svých svitcích.

Přijde den, kdy uzavřu se všemi novou smlouvu. Nebude jako ta první, kterou porušili. Dám jim své zákony do nitra, svá přikázání jim vepíšu do srdce. Budu jejich Bohem a oni budou mým lidem.

Už se nebudou učit navzájem: ‚Poznávejte Adonaje!‘ Všichni mě budou znát. Od nejmenšího do největšího. Odpustím jim, co udělali, a jejich hříchy už si nebudu připomínat. Až přijde ten, koho za nimi pošlu.”

Ifrat chvíli mlčel. Jednou. Až přijde. Jaký to bude nádherný den!

„Ale kdy to bude, Panovníku? Kdy?“

« « » »

Vážným pohledem přejížděl zástup vystrašených obličejů, který se k němu obracel s viditelnou nadějí. „Poradíš nám? Musíš nám poradit!“ volali na něj. Lidé. Lidé, kteří žili v několika blízkých vesnicích. Teď utekli, pobrali, co mohli, a prchli ve strachu o život.

„Elfové nám tvrdili, že je tu Adonajův prorok,“ osmělil se nakonec jeden z jejich vůdců. „Prý se do Innionu vrátil Ifrat.“

„To jsem já.“ Nechtěl je nechat na pochybách.

Muž se mu rychle poklonil. „Zeptej se, prosím, kvůli nám Adonaje. Jsme ve veliké tísni. Nevíme, co máme dělat. Všichni se bojíme, že když tu zůstaneme, elfové nás pobijí za to, co se stalo v Innionu, i když s tím nemáme nic společného. Zeptej se Adonaje, jestli máme odejít, nebo jestli tu můžeme zůstat.“

„Nebudete chtít odpověď slyšet,“ varoval ho Ifrat. „Adonaj ví, že jste se už rozhodli a ve skutečnosti o jeho radu nestojíte.“

„Uděláme všechno, co nám řekneš,“ zapřísahali ho, mnohokrát. „Jen se kvůli nám prosím vyptej Adonaje.“

Nakonec se nechal přesvědčit.

„Můžete zůstat,“ sdělil zástupu, který mu doslova visel na rtech. „Vraťte se do svých domovů, chovejte se slušně a laskavě ke svým sousedům a nic se vám nestane. Elfové budou mít dost starostí sami se sebou. Jestli tu zůstanete, nezkřiví vám ani vlas na hlavě.“

Už když mluvil, viděl, jak se nálada v zástupu mění. Někdo mu zahrozil pěstí. Další si odplivl. „Je to zatracený elf!“ zařval někdo, když skončil. „Chce nás zabít! Copak jsem vám to neříkal?“

I z tazatelových očí se vytratilo světlo. „Tohle nemůžou být Adonajova slova. Nejsou to jeho slova!“ vyštěkl. „My jsme zůstali věrní! Nenechal by nás pobít jako prasata.“

Přilétl první kámen. Pak další. A další.

Všichni najednou dobře věděli, co je třeba udělat s falešnými proroky.

Jakmile bylo jasné, že se ta zkroucená, zkrvavená postava, která kdysi byla elfem, už nikdy nepohne, sebrali se a odešli.

Už věděli, co mají dělat.

Vítr tiše províval svitky, které starému elfovi vypadly z rukou, když se Adonaj, Bůh Innionu a stvořitel celé země, a Ifrat Da’nari, jeho prorok a vzácný přítel, konečně setkali tváří v tvář.

Vzal si ho k sobě. Jak mu říkal. Jak sliboval.

Ale jeho slova tu ještě nějakou dobu zůstanou. Budou svítit. Varovat. Ukazovat cestu. Slibovat příchod jednoho, který zachrání všechny, elfy, lidi i okřídlené od jejich hříchů.

Dokud nepřijde.

« « » »

Nikdo neví, kde má Ifrat Da’nari hrob. Ztratil se jako pára nad hrncem a jako neměl žádnou čest za života, nedostalo se mu jí ani po smrti.

Když se dívám na tohle všechno, na ničení a bolest, zkázu a trápení, moje srdce křičí a řve: „Kde byl ten Adonaj, o kterém mi v dětství tolik vyprávěli? Kde je jeho ruka? Kde jsou jeho skutky? Pokud vůbec je, pak nás jistě opustil.”

Jenže když potom přemýšlím o tom starém, opuštěném a odmítaném muži, říkám si, jestli to nakonec nejsem já, kdo zavírá oči, aby všude neviděl otisky Jeho dlaně.

Lei Ishmail, osobní zápisky

Obsah

Předehra

Střípky

Křídla v Innionu

Šálek bolesti

Dokud nás smrt nerozdělí

Záchranný kruh

Volná jako faeri

Místo, kde už nejsem vítaná

Mezihra

Jeden faeri

Údolí ponížení

Jako když se znovu narodíš

Příběhy zlomených srdcí

Lepší a zářivější

Mezihra

Jeho dílo

Splétání

Purpurové květy

Hlas volajícího

Karmínové ovoce

Soud a milosrdenství

Dokud nepřijde